Professional Documents
Culture Documents
Marc Dupont
Dedicaţie
Dedic această carte tuturor acelora care, din dragoste pentru Isus, au dăruit cu
generozitate din timpul, banii şi talentele lor Trupului lui Cristos, sfârşind prin a fi răniţi,
frustraţi şi confuzi. Aş dori, de asemenea, să dedic această carte liderilor creştini care, spre
durerea şi spaima lor, şi-au dat seama că, fără să vrea, în loc să vindece, au rănit unele din oile
dragi pe care Isus le-a încredinţat în grija lor.
Mulţumiri
Aş dori să-mi exprim mulţumirea faţă de Julie Thomas pentru contribuţia ei la
capitolul despre ruşine. Şi, ca întotdeauna, sunt îndatorat şi profund recunoscător soţiei mele,
Kim, pentru încurajarea ei constantă, pentru harul şi dragostea ei.
Aş mai dori să mulţumesc părinţilor mei pentru ca au ales să mă iubească
necondiţionat. Deşi mama mea, Joanne C. Dupont, nu a înţeles întotdeauna calea pe care am
ales-o mi-a arătat mereu dragostea şi grija ei. Când am avut doisprezece ani, ea a fost - cred
eu - prima persoana care a încercat să-mi explice ce este dragostea necondiţionată, spunându-
mi: „Pentru tatăl tău şi pentru mine, copiii noştri sunt cel mai important lucru din lume."
Aceasta afirmaţie a fost baza de la care am pornit în înţelegerea dragostei lui Dumnezeu
pentru copiii Săi.
Abuzul spiritual, sau abuzul sub auspicii spirituale, este cel mai devastator dintre toate
abuzurile deoarece, în faţa lui, suntem complet nepregătiţi şi vulnerabili. Datorită faptului că
noi pornim de la certitudinea că în biserică toate visele noastre vor deveni realitate şi toate
nevoile ni se vor împlini, putem fi, dintr-o dată, terorizaţi de abuzuri care întrec orice
imaginaţie.
În această carte Marc Dupont expune, cu grijă şi tandreţe, lumea întunecată a abuzului
spiritual. Cei care o vor citi, din oricare categorie ar face parte, victime sau agresori, vor găsi
ajutor şi vindecare. O vor citi şi unii care se află prinşi în nişte situaţii imposibile şi care nici
măcar nu suspectează prezenţa vreunui abuz, ci dau vina pe ei înşişi. Pentru aceştia, va răsări
speranţa. Alţii, fără a o şti, au un comportament ce determină, sau va determina, abuzul
spiritual, aşa cum este el descris în paginile ce urmează. Pentru aceştia, sperăm, cartea va fi un
semnal de alarmă şi un motiv de schimbare. Pentru alţii, dramaticul episod al abuzului a
trecut, însă rezultatele încă se văd în prezent. Pentru aceştia, mai mult decât pentru alţii,
această carte se va dovedi a fi un balsam vindecător. Pentru noi toţi, cei care o citim, sperăm
că această carte va fi o experienţă a umblării pe calea de la durere înspre inima Tatălui, iar
lectura ei o modalitate prin care, identificându-ne cu această întunecată şi devastatoare
problemă, vom ajunge să găsim soluţia.
Jack Taylor
Dimensions Ministries
PO Box 189, Melbourne, FL
Îl cunosc pe Marc Dupont de şapte ani, el a făcut parte din echipa noastră de lideri la
TACF din mai 1992. Experienţa de viaţă şi munca lui, ce i-a cerut să se deplaseze din loc în
loc, i-a îngăduit să interacţioneze cu sute de biserici şi lideri, fapt ce îl califică să abordeze
acest subiect delicat. Marc este foarte experimentat în a aduce cuvinte de înţelepciune şi
încurajare atât victimelor cât şi liderilor care au fost prinşi într-o credinţă toxică. Din toată
inima vă recomand această carte, atât dumneavoastră cât şi prietenilor dumneavoastră care au
nevoie de eliberare de sub controlul spiritual.
John Arnott
Toronto Airport Christian Fellowship,
Toronto,Ontario
Cuvânt înainte
Cartea lui Marc Dupont, spre deosebire de alte cărţi despre abuzul spiritual pe care le-
am citit, merge direct în miezul problemei bisericilor abuzive. Primul capitol, „De ce există
biserici abuzive?" analizează povestea lui 'Henry'. Astfel de biserici există datorită faptului că
potenţialul de a păcătui se află în noi toţi, prin păcatul care a rezultat în urma căderii fiinţei
umane. Atât păstorii abuzivi cât şi bisericile care abuzează de păstorii lor, pornesc de la o
cauză comună.
Cartea începe cu povestea lui „Henry". Vedem cum el a ajuns să fie un păstor abuziv.
Marc găseşte rădăcina deteriorării ulterioare a vieţii de familie a lui Henry. El a fost crescut de
un tată alcoolic ce nu petrecea prea mult timp acasă; povestirea mântuirii lui Henry e
minunată, îţi încălzeşte inima. Însă înălţarea lui şi primirea slujbei de pastor a ascuns
primejdiile, capcanele şi greşelile din educaţia lui, sau chiar lipsa acesteia. Nesiguranţa lui şi
nevoia de a primi aprobarea bisericii lui l-au făcut să-şi silească la anumite lucruri şi chiar să-
şi manipuleze oamenii. Ceea ce l-a condus pe tatăl său la alcoolism, îl conduce pe Henry la
constrângere şi manipulare. Într-o altă carte, eu am numit aceasta idolatrie şi vrăjitorie.
Marc merge mai departe şi analizează situaţia unei biserici în care apare abuzul
spiritual. În paralel, el analizează viaţa lui Isus care, spre deosebire de diplomaţii şi politicienii
zilelor noastre, Şi-a expus opiniile în mod public, cu tărie şi fără a-I păsa de adversitatea
părerilor oamenilor. De exemplu, El i-a avertizat şi mustrat pe farisei (Matei 23:13-36).
Siguranţa lui Cristos provenea din relaţia Lui cu Tatăl, deci, dacă noi moştenim gradul de
siguranţă pe care îl vedem în viaţa lui Mesia, atunci trebuie să cunoaştem plinătatea dragostei
răscumpărătoare a Tatălui. Altfel, ne va fi imposibil să fim transparenţi ca şi Isus.
În finalul cărţii, Marc adaugă câteva capitole despre iertarea lui Dumnezeu pentru
păstorii implicaţi în abuzul spiritual. Dumnezeu ne iartă dacă ne smerim înaintea Lui. În alt
capitol, Marc descrie mândria izabelică a unei femei care presupunea că auzirea glasului lui
Dumnezeu o îndreptăţea să asculte pe loc poruncile „lui Dumnezeu". Cu toate astea, ea nu
deţinea virtutea smereniei.
Noi toţi avem un foarte mare potenţial al păcatului în noi, care se poate manifesta în
mai multe feluri. Sunt prezentate semnale de avertizare pentru păstori, ca ei să ştie să
privească în ei înşişi, pentru a nu ajunge ca Henry. În unele părţi ale lumii, consiliul diaconilor
şi al presbiterilor îl învârte pe degete pe păstor. Abuzul se poate manifesta în ambele sensuri -
înspre păstor şi dinspre păstor. El este descris în Scriptură şi Dumnezeu îl urăşte pe faţă, poate
mai mult decât orice alt păcat.
John White
August, 1997
Introducere
Dumnezeu este un Dumnezeu al autorităţii. El doreşte ca noi, copiii Lui, să răspundem
autorităţii Sale din dragoste. El îşi împuterniceşte, de asemenea, lideri în multe domenii ale
vieţii, inclusiv cel al Bisericii. Cu toate acestea, liderii sunt şi ei oameni, prin urmare există
mereu posibilitatea ca ei să-şi folosească greşit autoritatea şi puterea.
Această carte nu este o pledoarie împotriva autorităţii. Ea este în favoarea autorităţii,
însă a autorităţii biblice. Şi mai mult decât atât, ea susţine slujirea pornită din plinătatea inimii
de Tată a lui Dumnezeu. Isus a afirmat:
„Omul bun scoate lucruri bune din vistieria bună a inimii lui, iar omul rău scoate
lucruri rele din vistieria rea a inimii lui; căci din prisosul inimii vorbeşte gura." (Luca 6:45)
Această carte îşi propune, întâi şi-ntâi, să ne ajute să înţelegem că, dacă conducătorii
bisericilor nu sunt motivaţi de dragostea lui Dumnezeu, atunci abuzul de putere este, dacă nu
prezent, atunci posibil.
Abuzul este o folosire incorectă a puterii. Oricum s-ar manifesta el: emoţional, fizic,
sexual sau spiritual, întotdeauna avem de-a face cu o utilizare greşită a puterii şi a autorităţii.
E puterea folosită de un individ ca să manipuleze, ca să controleze sau să se folosească de
alţii. Rezultatul final, pentru victimă, este vătămarea. Aceasta poate fi fizică, emoţională,
spirituală sau o combinaţie a acestora. Abuzul vine întotdeauna de la cei care au putere şi
autoritate, dar care le folosesc pentru a-şi compensa temerile, rănile şi nesiguranţa. Deşi
abuzul este întotdeauna ceva dăunător, în unele cazuri el este chiar mai grav, în special atunci
când o încredere sacră a fost înşelată, cum ar fi cea dintre părinţi şi copii sau dintre un
conducător spiritual şi un discipol. Acest lucru nu e grav doar pentru că se abuzează de
autoritate, victima fiind profund rănită, ci este deosebit de dureros şi de greşit pentru că este
vorba, de fapt, de o trădare. Copilul sau discipolul a fost trădat, iar aceştia, prin însăşi natura
relaţiei în care sunt implicaţi, cred sincer şi sunt dependenţi de cel care deţine puterea. În
astfel de cazuri, efectele pe termen lung ale trădării pot să ruineze sănătatea mentală şi
spirituală a victimei pentru tot restul vieţii, dacă ea nu primeşte vindecare. Relaţiile ulterioare
cu prietenii, cu cei iubiţi şi cu prietenii potenţiali pot eşua în a atinge adevăratul potenţial al
dragostei şi încrederii. Această trădare poate jefui victima de libertatea de a mai avea
încredere în cineva şi de a mai alege să fie vulnerabilă vreodată.
Tragedia finală generată de abuzul fie din partea unui părinte, fie din partea unui lider
spiritual este că, dacă victima nu primeşte îngrijire şi nu este vindecată, îi va fi greu, dacă nu
imposibil, să se mai încreadă complet în Dumnezeu. Datorită faptului că atât părinţii cât şi
păstorii sunt - până la un anumit punct - reprezentări ale paternităţii lui Dumnezeu şi ale
păstoririi lui Isus, o percepţie eronată a dragostei cu autoritate va conduce la o înţelegere
greşită a naturii lui Dumnezeu, în ciuda oricărei teologii.
Am devenit conştient de existenţa abuzului spiritual pentru prima dată atunci când am
fost implicat în consiliere, la începutul anilor '80. La început am crezut că e doar o simplă
chestiune de credinţă. Desigur, unii oameni au fost răniţi, dar dacă ei ar fi ales să se
încreadă pur şi simplu în Biblie şi în bunătatea lui Dumnezeu, El le-ar fi putut vindeca rănile.
Dar pe măsură ce am început să mă rog cu privire la unele aspecte referitoare la victimele
abuzului, mi-am dat seama că ele aveau credinţă, altfel nu ar fi decis să vină la întâlnirile de
consiliere. Cred că mai mult ca orice, un pasaj din Scriptură mi-a arătat că greşisem şi m-a
convins că nu este suficient doar să încurajezi victimele unui abuz spiritual. Pasajul se află în
Ieremia6:13-14:
„Căci de la cel mai mic până la cel mai mare, toţi sunt lacomi de câştig; de la proroc
până la preot, toţi înşală. Leagă în chip uşuratic rana fiicei poporului Meu zicând: 'Pace!
Pace!' Şi totuşi nu este pace."
Faptul că Dumnezeu repetă aceste lucruri două capitole mai departe, în Ieremia 8: 10-
11, scoate în evidenţă grija Lui faţă de cei care vin la El prin păstorii Săi dar care, în loc să fie
îngrijiţi, sunt manipulaţi.
Majoritatea subiectelor de predică şi învăţătură asupra cărora m-am concentrat la
începutul şi în perioada anilor '80, au fost centrate pe libertatea pe care fiecare dintre noi o are
prin cruce, libertate de a fi călăuzit de Duhul Sfânt şi de a avea o relaţie intimă cu Dumnezeu.
Dar, slujind în multe biserici din lume, am descoperit că, din cauza religiozităţii,
egocentrismului sau rănilor personale din vieţile liderilor bisericilor, oamenii din biserici sunt
înşelaţi. De fapt, deseori nu doar că nu li se permite să trăiască în libertatea biblică a Duhului
Sfânt, ci sunt şi folosiţi ca pioni sau unelte pentru ca ei, liderii, să-şi atingă scopurile. Deseori,
aceste obiective, deşi învelite în cuvinte şi viziuni biblice, reprezintă pur şi simplu nevoia
liderului de „a fi cineva" sau de „a avea succes". Cu alte cuvinte, aceşti lideri deseori
abuzează şi se folosesc de oamenii din bisericile lor pentru a-şi compensa rănile şi sclavia din
propriile lor inimi. Uneori, abuzul este pur şi simplu reflecţia ignoranţei teologice a valorii pe
care Dumnezeu o dă fiecărui individ în parte. În împărăţia lui Dumnezeu, fiecare om are o
valoare intrinsecă, spre deosebire de comunism care, fiind născut din ateism, vede valoarea
individului doar ca un mijloc prin care să-şi atingă scopul.
„Puţină cunoaştere este un lucru periculos." Spre marea mea surpriză, dezamăgire şi
frustrare, am început să-mi dau seama că unii dintre prietenii mei, lideri de biserici, pe care îi
respectam, abuzau de oameni în mod nechibzuit. Şi ca lucrurile să fie şi mai rele, am început
să depistez unele caracteristici ale abuzului în propria mea slujire. La sfârşitul anilor '80, cel
puţin două din bisericile în care slujeam în mod regulat, aflate la extremităţile globului
pământesc, au fost distruse datorită gravelor abuzuri ale pastorilor. Ambele biserici aveau o
deosebită capacitate de a ajunge cu Evanghelia la cei pierduţi, fiind deosebit de dinamice.
Şocant este faptul că îi cunoşteam pe liderii acestor biserici. Ştiam că nu erau genul de pastori
care să facă deliberat ceea ce făcuseră. Dar, datorită implicării mele periodice în aceste
biserici, am aflat că mulţi oameni buni, inclusiv unii prieteni ai mei, au fost serios afectaţi de
ceea ce s-a întâmplat.
Primul meu seminar despre abuzul spiritual a fost uimitor! N-au fost prea mulţi
participanţi, poate în jur de 400. Cu toate că mai luasem parte în mod activ la conferinţe şi
seminarii, nu cred că am mai văzut până atunci durerea şi rănile din vieţile oamenilor astfel
manifestate, în afară de cazul copiilor abuzaţi sexual. Şi ceea ce mi-a acaparat atenţia a fost
faptul că simptomele celor abuzaţi din punct de vedere spiritual erau similare simptomelor
celor care au fost abuzaţi sexual. Încăperea era plină de oameni care îl iubeau pe Dumnezeu.
Mulţi dintre ei proveneau din diferite biserici şi îşi dedicaseră vieţile slujirii bisericilor lor. Şi
totuşi, mulţi dintre ei erau plini de resentimente, furie, durere, ruşine şi confuzie. Mi-am dat
seama atunci că nevoia de vindecare a creştinilor abuzaţi spiritual nu este un domeniu
oarecare de slujire, ci unul în care Domnul vrea să lucreze.
Speranţa mea este că cei care au fost folosiţi sau abuzaţi de liderii bisericilor vor găsi
în aceste pagini o înţelegere mai profundă a harului vindecător al lui Dumnezeu-atât pentru ei
cât şi pentru cei care au greşit faţă de ei. Pentru liderii care şi-au dat seama că, într-un mod
nechibzuit sau oricum altcumva, s-au folosit de oameni pentru a-şi realiza viziunile, speranţa
mea este că prima lor chemare la slujire-aceea de a vindeca inimile rănite şi de a elibera
captivii - va putea fi complet restaurată, sau poate va deveni, pentru prima dată, fundamentul
slujirii lor. Aşa cum Pavel i-a scris lui Timotei:
„Adevărat este cuvântul acesta: 'Dacă râvneşte cineva să fie priveghetor, doreşte un
lucru bun.' " (1 Timotei 3:1)
Dar dacă această dorinţă nu vine din chiar inima lui Isus, care nu a venit să I se
slujească ci ca să slujească altora, roadele vor fi amestecate, confuze.
Marc A. Dupont
Toronto, Ontario Mai, 1997
Încoronarea regelui Saul ne oferă ocazia de a analiza abuzul spiritual; ea este cel mai
bine descrisă în 1 Samuel, capitolul 8. Bătrânii lui Israel au venit la conducătorul lor spiritual,
Samuel. Ei i-au spus că ar vrea să aibă un rege, ca şi celelalte naţiuni din jurul lor. Samuel a
fost întristat de cererea lor, pentru că ştia că doar Domnul Dumnezeu, Iahve, este adevăratul
lor rege. Dar poporul a insistat spunând: „ca să fim şi noi ca toate neamurile; împăratul
nostru ne va judeca, va merge în fruntea noastră şi ne va cârmui in războaiele noastre" (1
Samuel 8:20). Samuel s-a rugat, iar Dumnezeu l-a instruit să le dea un rege. Ei nu l-au respins
pe Samuel, ci pe Domnul, ne mai dorind ca El să fie Rege peste ei (1 Samuel 8:7). Este o
imagine a ceea ce s-a întâmplat în Grădina Eden cu Adam şi Eva.
Două lucruri se disting aici. Primul: poporul a preferat să aibă un conducător pe care
să-1 poată vedea şi percepe din punct de vedere uman, deşi credea în Dumnezeu şi doreai
binecuvântările Sale. Al doilea: deşi evreii erau poporul lui Dumnezeu, El le-a oferit
posibilitatea de a alege să respingă domnia Lui în vieţile lor, dacă aşa doreau. El nu i-a
abandonat şi nu Şi-a retras dragostea de la ei, ci le-a îngăduit să facă alegerea de a privi la un
om şi a se încrede în el, şi nu în Dumnezeu. Samuel i-a avertizat spunându-le că dacă vor avea
un om ca rege, acest lucru îi va costa foarte mult. El le va lua cei mai buni fii şi fiice ca să-i
slujească în armata lui. De asemenea, el le va lua o parte din bunurile lor, din roadele lor.
Samuel le-a spus că atât de mult îi va costa un rege, încât se vor căi pentru ziua în care nu s-au
încrezut în domnia invizibilă dar adevărată, reală, a lui Dumnezeu în vieţile lor.
Omul pe care l-au primit a fost Saul. După toate aparenţele, Saul arăta ca un adevărat
rege. Părea a fi alegerea potrivită, un bărbat frumos. În 1 Samuel 9:2 ni se spune că nu se
găsea bărbat mai frumos decât Saul în Israel. Era cel mai înalt dintre bărbaţi. După
aparenţe, Saul părea a fi un mare rege. În interior, însă, el avea serioase carenţe. El nu era
un om potrivit pentru a fi un conducător. Saul suferea de laşitate şi de lăcomie. Noi toţi ne
luptăm până la un anumit punct cu teama, însă teama de oameni şi de eşec pe care o
încerca Saul era, după cum vedem în 1 Samuel 13, copleşitoare. Lipsa lui de credinţă în
bunătatea şi protecţia lui Dumnezeu deseori l-a împiedicat să conducă Israelul împotriva
duşmanilor săi. Nesiguranţa lui l-a făcut să se poticnească în a urma călăuzirea lui
Dumnezeu. În loc să distrugă toată prada de război în urma victoriei asupra amaleciţilor,
după cum i-a spus Domnul, el a păstrat partea cea mai bună pentru sine.
În Proverbe 30:22-23, se spune că: „o ţară nu poate suferi un rob care a început să
împărăţească." Când o persoană robită de respingere, frică, invidie, lăcomie sau poftă ajunge
la putere şi obţine prestigiu, acea persoană este uşor de manipulat datorită rănilor şi lanţurilor
ei. Fără o puternică încredere în bunătatea şi protecţia lui Dumnezeu, omul acela va încerca
să-şi acopere slăbiciunile. Noi tindem, la fel cum au făcut-o şi Adam şi Eva, să compensăm
teama noastră interioară şi nesiguranţa noastră prin control şi manipulare. Isus, spre deosebire
de Saul, a spus, în Ioan 14:30, că Satan nu are în El nimic prin care să-L poată manipula.
Cazul lui Henry
Henry a crescut cu un tată alcoolic. Tatăl lui era un om bun din multe puncte de
vedere, însă din cauza rănilor şi nesiguranţei trăite în propria sa copilărie, nu a putut niciodată
să-şi demonstreze dragostea faţă de Henry. Henry nu l-a auzit niciodată pe tatăl său spunându-
i că îl iubeşte sau că e mândru că are un fiu ca el. De asemenea, din cauza alcoolului, el nu i-a
dat lui Henry siguranţa zilei de mâine. Mama lui Henry era o femeie bună, dar, din cauza
nefericirii din căsătorie şi a nevoii de a lucra pentru a se descurca în viaţa de zi cu zi, era prea
ocupată şi prea obosită ca să-1 supravegheze pe Henry în perioada creşterii sale.
La 14 ani, Henry consuma deja droguri. La 15 ani, fura ca să-şi poată satisface
dependenţa de droguri. La 17 ani, întreţinea relaţii sexuale cu fete. Ideea că sexul este destinat
unei relaţii sacre nu avea sens pentru el, deoarece căsătoria părinţilor lui era un dezastru.
Datorită lipsei acute de dragoste din familia lui, Henry avea o puternică şi pervertită dorinţă
de a fi acceptat. El trăia clipa, ca şi cum în viitor nu mai există nimic, şi, prin urmare, nu
merita să facă efortul de a atinge vreun scop. Dar când a împlinit 19 ani şi disperarea lui cu
privire la viaţă creştea, totul s-a schimbat. L-a cunoscut pe Isus!
Convertirea lui Henry a fost o mărturie puternică, pentru că era vorba de o schimbare
radicală. Azi consuma droguri, fura, se culca cu fete, iar a doua zi citea Biblia şi le spunea
tuturor prietenilor săi despre Cristos. Când a mers, cu inima strânsă, pentru prima dată în
biserică, Duhul Sfânt, în mod neaşteptat, l-a copleşit. Pentru prima dată în viaţa lui, a
experimentat cu putere dragostea necondiţionată. A ştiut că şi-a găsit raţiunea de a exista:
Cristos.
Foarte curând, Henry a dorit să devină pastor. Era dornic să înveţe, slujea cu dăruire,
iar pasiunea lui pentru Isus era evidentă pentru toţi. A devenit un evanghelist plăcut tuturor,
tocmai datorită faptului că dragostea lui pentru Dumnezeu şi pentru oameni era sinceră, nu
doar de faţadă.
După trei ani de sârguincioasă creştere în cunoaşterea Bibliei, de slujire în biserică şi
de evanghelizare, Henry a mers la o şcoală biblică. Pastorul lui şi mulţi alţii vedeau în el un
viitor lider, datorită dedicării lui pentru Dumnezeu şi pentru Cuvântul Său. Henry s-a
descurcat bine la şcoala biblică. A studiat din greu. Profesorii şi colegii lui erau încurajaţi de
dedicarea lui, de dorinţa lui de a fi un creştin radical. Acesta era singurul mod în care putea
trăi, căci ştia fără urmă de îndoială că nu doar că a fost pe drumul spre iad, dar că şi a
experimentat, de fapt, iadul. Când Isus l-a primit, el ştia că datorează totul harului şi milei lui
Dumnezeu. Îl iubea Dumnezeu, lepădându-se de sine.
La şcoala biblică, Henry a cunoscut o fată, şi ea îndrăgostită de Isus. Spre deosebire de
Henry, ea a crescut într-o familie creştină sănătoasă. Amândoi doreau să-I slujească lui
Dumnezeu toată viaţa lor. Amândoi se simţeau îndemnaţi să înceapă o biserică şi să facă
multă evanghelizare după ce vor termina şcoala biblică.
Primii ani după absolvire au fost minunaţi pentru Henry şi soţia lui. Aveau o fetiţă şi
păstoreau o mică biserică. Banii nu erau suficienţi, aşa că Henry lucra 30 de ore pe săptămână
vânzând maşini, dar asta nu îl deranja, căci îi dădea ocazia de a întâlni oameni şi de a vorbi cu
ei despre Cristos. Biserica a început să crească. Oamenii erau atraşi de studiile biblice simple
dar bazate pe Scripturi, în care se vorbea despre Dumnezeu, mântuirea Lui şi binecuvântări.
Datorită entuziasmului său contagios pentru salvarea celor pierduţi, membrii bisericii se
simţeau atraşi să lucreze alături de el în evanghelizările făcute în regiunea lor.
Când Henry a împlinit treizeci de ani, mulţi credeau că este la apogeul carierei. Munca
lui a fost răsplătită, iar biserica a crescut constant până la 300 de membri. Mulţi dintre ei au
fost câştigaţi pentru Cristos datorită eficientelor lui predici. Biserica avea propria ei clădire şi
birouri. Henry şi soţia lui erau sănătoşi şi aveau trei copii minunaţi. El era respectat de ceilalţi
lideri creştini ai comunităţii. Chiar şi pastorii care găseau că predicile lui sunt prea simple sau
că el e prea radical în zelul lui, îl apreciau şi îl respectau. Era însă o problemă: Henry era
ruinat în interior.
Problemele lui Henry au început când biserica a crescut, depăşind stadiul de grup de
casă. Acum se ridicau întrebări serioase şi probleme cu care trebuia să se confrunte. Chestiuni
referitoare la împărţirea banilor bisericii şi la munca ce trebuia depusă cu numărul tot mai
mare de creştini înzestraţi cu daruri, care începuseră să frecventeze biserica. Henry şi-a dat
seama că, în ciuda teologiei lui privind dragostea lui Dumnezeu ca răsplată supremă, lui îi era
teamă că alţii vor fi mai buni decât el în slujirile şi funcţiile lor. În mintea lui, simţea că dacă
biserica nu creşte în număr şi în putere financiară, ceilalţi pastori din comunitate nu-1 vor
respecta atât cât şi-ar dori-o el. Se înfiora la gândul că s-ar putea întâlni cu alţi pastori, iar
aceştia i-ar pune mult-temuta întrebare: „Câţi membri are biserica ta?". Deşi era bucuros de
creşterea bisericii lui, tânjea să poată fi unul dintre mai-marii oraşului şi să aibă o biserică de
500 până la 1.000, sau chiar mai mulţi membri.
Pe măsură ce timpul trecea, Henry devenea tot mai suspicios faţă de cei care păreau
mai dotaţi, în anumit domenii, decât el. Pastorul său asistent, Jim, era un vorbitor şi un
învăţător dăruit de Dumnezeu. Gelos, Henry l-a lăsat să predice din ce în ce mai puţin,
presupunând că atunci când alţii îi fac acestuia complimente, ei de fapt spun că ar prefera ca
Jim să le slujească în locul lui.
Spre spaima lui, din când în când, unii membrii din echipa de lideri acuzau o stare de
oboseală şi cereau o pauză, pentru o perioadă de timp. Henry ştia foarte bine să-i motiveze pe
oameni, însă el nu a înţeles niciodată că Isus este atât Domnul secerişului cât şi Domnul
sabatului. Deci, când a auzi de oboseala oamenilor, a început să predice mesaje prin care
mustra lenea şi lipsa de viziune. Henry a început să folosească termeni ca „răzvrătire",
înfierând lipsa de dedicare a chiar celor mai dedicaţi oameni din biserică. Pe scurt, Henry a
început să devină din ce în ce mai mult un sclav al vechilor lui temeri. Pe măsură ce vechile
lui racile ieşeau la suprafaţă, Henry vorbea nu din comoara pe care o avea în inimă, ci din lui,
din control. Satan a aşteptat, într-adevăr, o ocazie ca manipuleze vechile lui slăbiciuni.
Lui Henry i-a fost mereu ruşine când vedea alţi copii purtând hăinuţe frumoase sau noi
la şcoală. Din cauza alcoolismului tatălui, familia sa avea foarte rar un venit satisfăcător.
Supravieţuiau mai mult datorită mamei lor care lucra ca secretară şi făcea curăţenie în casele
oamenilor sâmbăta. Deci, când în biserica lui Henry a început să intre o sumă de bani
constantă, el a insistat asupra unui salariu care depăşea cu mult suma ce ar fi putut proveni de
la cei 100 de oameni care o frecventau. Când biserica avea 250-300 de membri, Henry a
insistat să aibă o casă mare, ostentativă, şi o maşină pe măsură. Idolii lui erau unii dintre
predicatorii de la televizor care aveau întotdeauna un mare seceriş de suflete şi un mare
seceriş de bani, pe măsura ungerii lor. Ca adolescent, Henry a fost nevoit să lucreze sau să
fure ceea ce îi plăcea. El nu putea înţelege că Dumnezeu îl iubea doar pentru că era copilul
Lui adoptiv. Datorită faptului că relaţia cu tatăl său pământesc a fost deficitară în ce privea
exprimarea dragostei şi a timpului petrecut împreună, el a interpretat dragostea lui Dumnezeu
ca fiind exprimată prin binecuvântare materială pentru viaţa pe pământ şi cerul pentru lumea
ce va urma. Simţea că a petrece timp şi a te relaxa împreună cu alţi creştini era ceva fără sens,
în afară de cazul în care se elaborau strategii şi se rugau pentru creşterea numărului de
membri.
Într-un sfârşit, sătui de acuzaţiile, de tensiunea crescândă şi de distanţa dintre ei şi
Henry, Jim şi soţia lui au părăsit biserica. O făceau cu durere, căci îl iubeau pe Henry şi
apreciau viziunea lui. Însă şi-au dat seama că Henry îi vedea pe oameni doar dintr-un punct de
vedere utilitar. Oamenii pe care ei îi iubeau erau tot mai răniţi de presiunea la care erau supuşi
pentru a trăi la nivelul cerinţelor lui Henry.
Plecarea lui Jim şi a soţiei lui a fost picătura ce a dat pe deasupra. În următoarele 12
luni, mai mult de jumătate din biserică a plecat. Cu cât mai mulţi lideri cheie şi plătitori de
zeciuială plecau, cu atât mai amare şi mai egocentrice deveneau predicile lui Henry. Cu cât se
îndepărta Henry de scopul lui de a fi un lider mare şi de succes, cu atât mai temător Şi mai
nesigur devenea. Cu cât creşteau temerile şi nesiguranţa lui, cu atât devenea atitudinea lui mai
manipulatoare, mai bazată pe forţă. Henry predicase deseori despre lecţia dată de Isus la Cina
cea de Taină privind actul de a învăţa să fii slujitorul tuturor. Dar, pe măsură ce era tot mai
acaparat de teama de a eşua şi de sentimentele lui de insuficienţă, el devenea un tiran tot mai
opresiv. Pe măsură ce oamenii plecau şi frecventau alte biserici din comunitate, Henry a
început tot mai mult să-şi piardă încrederea în ceilalţi lideri. De la amvon, a început să certe
dur, să ocărască şi să atace alte biserici şi alte mişcări.
Oamenii care au rămas în biserică nu mai constituiau un grup de vizionari bucuroşi să
slujească şi să dăruiască. Erau înfricoşaţi şi intimidaţi de predicile şi directivele lui Henry. Ei
înşişi aveau mare nevoie de ucenicizare şi vindecare. Un observator obiectiv ar fi putut
constata că acolo erau persoane care, din cauza unei proaste imagini de sine, erau vulnerabile,
trăindu-şi vieţile printr-un erou. Erau asemenea unui om care are o slujbă prost plătită şi
nesigură, ce duce o viaţă lipsită de speranţă şi care trăieşte doar pentru echipa de fotbal
preferată ce joacă duminica după-amiaza.
Din cauza predicilor lui Henry, oamenii simţeau că ar da dovadă de o egoism dacă ar
cere ajutorul cuiva, sau dacă şi-ar sluji unii altora, când sunt atât de mulţi nevoiaşi în lume.
Erau confuzi, nu înţelegeau de ce atâţia lideri au părăsit biserica, dar erau siguri şi că Henry
este într-adevăr omul lui Dumnezeu, datorită ungerii minunate din viaţa lui. Nici nu le trecea
prin minte ideea că ar putea să-L caute pe Dumnezeu şi să-L întrebe din care biserică ar trebui
să facă ei parte sau în ce slujire ar trebui să fie implicaţi. De ce ar trebui să se îndoiască de
Henry? El arăta, vorbea şi slujea ca un adevărat erou creştin. „El era cu un cap mai înalt şi mai
frumos" ca toţi ceilalţi lideri din oraş. La urma urmei, când predica şi se ruga pentru oameni,
se întâmplau lucruri minunate. Oamenii erau mântuiţi şi vindecaţi. Nu la asta se referea ideea
de biserică?
Biserica lui Henry nu a mai revenit niciodată la apogeul său. Numărul membrilor
fluctua între 75 şi 150 de persoane. De fiecare dată când treceau printr-o perioadă de creştere,
Henry vorbea despre „o mişcare proaspătă a Duhului asupra bisericii" şi-i mobiliza pe oameni
să se roage şi să lucreze mai mult. Când numărul începea să scadă, Henry vorbea cu
înverşunare despre războiul spiritual şi despre oamenii care sunt înşelaţi de duşman. Deseori,
Henry îi denunţa public pe cei care plecau, spunând că erau răzvrătiţi şi că rupeau legământul.
După trei ani de trecere prin acest ciclu de creştere-descreştere care apărea în mod repetat,
biserica a ajuns la 30 de membri şi nu-şi mai putea permite plata salariului lui Henry. Cu
multă furie şi frustrare, Henry şi-a părăsit slujirea şi a revenit la vânzarea de maşini. A avut
succes si a câştigat bani frumoşi, dar rareori a mai mărturisit despre credinţa lui şi deseori a
apelat la alcool pentru a trece de momentele grele, aşa cum făcea înainte de a-L alege pe
Cristos. Celor care au rămas până la sfârşit în biserica lui, le-a fost foarte greu să se integreze
în alte biserici. Acum priveau cu indiferenţă biserica şi împărăţia lui Dumnezeu. Continuau
să-L iubească pe Dumnezeu în inimile lor, dar şi-au dat seama că frecventarea bisericii le-a
provocat un puternic sentiment de vinovăţie, teamă şi gol interior. Cei mai mulţi dintre ei avi
continuat să trăiască conform moralei creştine, dar au devenit apatici faţă de biserică şi trupul
lui Cristos.
Tragedia lui Henry a fost că el L-a iubit cu adevărat pe Dumnezeu şi pe oameni, dar,
din cauza faptului că era robul rănilor, respingerii şi fricii de eşec, duşmanul l-a doborât. Luca
spune că atunci când Satan nu L-a mai ispitit pe Isus, el a aşteptat un moment prielnic ca să
revină şi să încerce din nou. Henry, spre deosebire de Isus, avea puncte slabe. A fost mult mai
avantajos pentru Satan să aştepte până când Henry a devenit puternic şi a influenţat 300 de
oameni sau chiar mai mulţi, decât să-1 fi atacat când era tânăr, plin de zel, dar cu o arie de
influenţă mult mai redusă. Studiind domnia lui Saul, vedem cum Dumnezeu i-l trimite pe
David - care nu arăta deloc a „ucigaş de uriaşi", un păstor. În loc să-1 privească pe David ca
pe un dar, Saul a început să fie gelos pe el, deşi îi aprecia talentele, mai ales cel muzical. Şi
Henry şi Saul sunt prototipuri ale unor oameni care arată a regi pe dinafară, dar care sunt robi
în lăuntrul lor.
Tragedia oamenilor din biserica lui Henry a fost că Dumnezeu nu a intenţionat
niciodată ca ei să fie conduşi de un „rob". Majoritatea au fost victime nevinovate, deoarece nu
au înţeles că în centrul voii lui Dumnezeu este inima Lui pentru copiii Săi. Dragostea Lui
pentru noi nu este una utilitară, condiţionată de performanţa noastră, ci este intrinsecă şi
necondiţionată. El nu ne consideră valoroşi prin ceea ce facem pentru El, ci ne conferă valoare
pentru că suntem copiii Lui, creaţi după chipul şi asemănarea Lui şi pentru că am fost
răscumpăraţi cu un preţ prin sângele lui Isus.
În ce-i priveşte pe Henry şi pe regele Saul, tragedia este dublă. În primul rând, pentru
că oamenii lor au fost răniţi, iar în al doilea rând, pentru că nu trebuia ca ei să fie răniţi.
Păcatul a fost în aceeaşi măsură al oamenilor, al lui Saul şi al lui Henry. Dacă Israel ar fi
ascultat de Samuel, ei L-ar fi ales pe Dumnezeu ca rege, nu pe un om. Dacă biserica lui Henry
ar fi căutat faţa lui Dumnezeu în ce priveşte supunerea la slujirea lui, Dumnezeu i-ar fi
avertizat. El le-ar fi îndreptat paşii către o biserică şi un lider care poate nu era doar un
vizionar, ci şi un adevărat păstor, care nu ar fi zdrobit trestia frântă şi nu ar fi stins mucul care
mai ardea încă (Isaia 42:3). Aşa cum se afirmă în Ieremia 29:11:
„ Căci Eu ştiu gândurile pe care le am cu privire la voi, zice Domnul, gânduri de pace
şi nu de nenorocire, ca să vă dau un viitor şi o nădejde."
Mult prea des, noi suntem influenţaţi de aparenţe. Saul arăta ca un rege. Henry într-
adevăr a condus oameni la Cristos şi a vindecat oameni. Problema era, însă, că din cauza
rănilor şi a nesiguranţei, viziunea lui pentru împărăţia lui Dumnezeu a fost sugrumată de
nevoia lui de a avea împărăţia lui Henry. Henry este un personaj fictiv, dar părţi din această
istorisire sunt, din nefericire, lucruri care apar frecvent în viaţa bisericilor cu o credinţă
„toxică". Orice asemănare cu biserici din prezent sau din trecut, sau cu lideri din prezent sau
din trecut este doar o coincidenţă.
Capitolul 2: Mărturii
O parte inerentă a problematicii abuzului spiritual este că noi ezităm să avem gânduri
negative despre liderii bisericii, lideri în care credem. De obicei, cei care sunt foarte implicaţi
în bisericile abuzive sunt oarecum prizonieri ai izolării. Lor le este teamă să gândească cu
voce tare sau să pună întrebări privind, anumite lucruri care îi îngrijorează, de teamă că vor fi
consideraţi critici şi dezbinatori. Izolarea, la fel ca şi abuzul sexual la copii, fură capacitatea
de a vedea clar. Realitatea este deformată de nişte lentile religioase pătate de vinovăţie,
manipulare sau ruşine, care ne întunecă înţelegerea. Acest capitol poate că nu este necesar
unora. Însă pe alţii, aceste întâmplări îi vor ajuta să capete o perspectivă mult mai clară asupra
vederilor, experienţelor şi rănilor lor.
Următoarele două relatări se referă la o biserică de mărime mijlocie din vestul Statelor
Unite. Numele adevărate ale persoanelor, ca şi cel al bisericii, nu au fost divulgate. Este, de
asemenea, important să spunem că întâmplările relatate sunt puncte de vedere personale a
două persoane care au fost grav afectate de cele întâmplate. Adică, aceste istorisiri sunt
subiective. Ceea ce este demn de reţinut totuşi, e că deseori, în situaţii de acest fel, ceea ce
doare mai mult nu este ce s-a întâmplat, ci percepţia noastră asupra a ceea ce s-a întâmplat.
Când abuzul, sub orice formă s-ar manifesta el, nu este adus la lumină, Satan poate folosi şi
va folosi rănile şi respingerea pentru a ne jefui de o comunicare reală cu ceilalţi. Fără o
comunicare cu cei care ne rănesc şi pe care îi rănim, suntem jefuiţi de întreg adevărul şi de
capacitatea de a vedea situaţia din punctul de vedere al ambelor părţi.
Prima relatare aparţine lui „Suzy" şi prezintă ceea ce i s-a întâmplat ei. Suzy avea o
slujire interconfesională de consiliere în oraşul ei. Ea a venit în biserică imediat după ce
primele semne de abuz spiritual începuseră să fie vizibile. Deşi nu era un lider oficial (păstor
sau prezbiter), ea avea responsabilitatea şi clarviziunea unui adevărat lider. A doua relatare
este cea a lui „Ted". Ted a fost unul dintre pastorii asistenţi din biserica lui Suzy. El ne
prezintă o scurtă descriere a perspectivei sale asupra bisericii atât în timpul derulării
evenimentelor cât şi retrospectiv.
Suzy
Era târziu într-o sâmbătă seară, când a sunat telefonul. Mă aflam în afara oraşului, în
Virginia, şi studiam în camera mea de hotel, pregătindu-mă pentru un test în psihologie. La
celălalt capăt al firului era vechiul meu prieten, Jim, care mă suna de acasă. Am fost surprinsă
să îi aud vocea la o oră atât de târzie. Mă aflam la zece ore depărtare de casă. Şi ştiam că nu
am lăsat numărul de telefon nimănui, în afara familiei mele. Ceva devastator trebuia să se fi
întâmplat, dacă el mă căuta la telefon. Pe măsură ce vorbea, inima a început să-mi bată atât de
tare, încât simţeam o durere în piept. A trebuit să-mi mobilizez toate forţele ca să ţin
receptorul în mână şi să ascult ceea ce-mi spunea despre întâlnirea bizară la care a fost nevoit
să participe.
Jim a fost convocat de către pastorul nostru sâmbătă seara târziu să participe la o
întâlnire de urgenţă a liderilor, ce urma să aibă loc în biserică. Când a sosit, mi-a spus Jim,
atmosfera era delirantă, erau ca o haită de lupi gata să ucidă. Pastorul a distribuit un document
de şase pagini, plin cu „acuzaţii şi probe" privitoare la caracterul şi reputaţia mea, document
intitulat „Acuzaţii împotriva lui Suzy Townsend". El a citit Matei 18 şi le-a ţinut o prelegere
despre disciplina în biserică. Apoi le-a spus că eu am refuzat să particip la întâlnirea cu liderii,
deci erau nevoiţi să ia măsuri imediate pentru a „salva biserica de acest duh rău". N-am fost
anunţată despre această întâlnire decât cu foarte puţin timp înainte, ea urmând să aibă loc în
acelaşi timp cu examenul meu final, cel pe care l-am menţionat mai înainte. Pe lângă studii,
lucrasem din greu în acea săptămână şi trebuia să merg cu maşina timp de opt ore până în
localitatea unde urma să susţin examenul. În seara aceea, trebuia să se ajungă la o decizie
comună în ce mă privea, şi anume că sunt „fie un lup, fie complet înşelată, o persoană care nu
doreşte să se pocăiască si, deci, un pericol pentru biserică şi pentru conducere". Pastorul a
orchestrat un plan pentru aplicarea disciplinei bisericii, denunţând acţiunile mele şi
prezentând, în următoarea dimineaţă, mod public „păcatele" de care mă făceam vinovată.
Viaţa mea, aşa cum o cunoşteam eu, avea să se schimbe pentru totdeauna. În timp ce-1
ascultam pe Jim, au început să-mi clănţăne dinţii, iar trupul îmi tremura pe măsură ce o
mulţime de întrebări se învârteau ameţitor în mintea mea: „Ce se întâmplase? Ce am făcut?
De ce făceau aceste lucruri?
De ce nu a vorbit nimeni şi cu mine? Cine permite un astfel de comportament bizar?".
O tornadă de traumă şi frică mi-a învăluit, ca un vârtej, fiinţa. Cum era posibil ca o biserică
odată vie, vibrantă, să decadă într-un sistem bazat pe control şi manipulare, răsucindu-se într-
o spirală descendentă, într-un haos violent? Singurul lucru care îmi venea în minte era: „aşa
trebuie că simte un om când ştie instinctiv că se apropie de momentul morţii". Viaţa mea nu a
mai fost niciodată aceeaşi.
Jim, soţia lui şi cu mine am fost prieteni încă din timpul facultăţii. Noi, ca şi alţii, am
fost foarte implicaţi în această nouă biserică care era „în flăcări", făcând parte dintr-o nouă
mişcare care experimenta o închinare plină de ungere, muzică si daruri spirituale. Pastorul
nostru avea o viziune extraordinară pentru biserica lui şi pentru comunitate. Era împlinirea
unei „viziuni de-o viaţă", pe care o avusese încă din tinereţe. Eram cu toţii parte activă a ceea
ce făcea Domnul în oraşul nostru. Am călătorit împreună în Scoţia şi Anglia într-o misiune şi
am participat la mai multe conferinţe pe coasta de vest. Era emoţionant, eram chiar exuberanţi
câteodată, ştiindu-ne legaţi unii de alţii. Biserica creştea şi se maturiza repede. Ceea ce nu
ştiam era că lucrurile nu erau chiar aşa de roz.
A doua zi, ceea ce s-a întâmplat a fost ca o scenă luată dintr-un coşmar. Trei sute de
oameni au umplut biserica sperând că se vor închina şi vor avea părtăşie. Numai cei care au
fost la întâlnirea din seara precedentă ştiau care era planul ascuns pentru acea zi.
În timp ce mă aflam în afara oraşului şi fără cunoştinţa mea, urma să fiu judecată
pentru comiterea de „infracţiuni spirituale" împotriva bisericii. În absenţa mea, trebuia să joc
rolul vieţii mele. Scenariul a fost pregătit şi scris ireproşabil. Pastorul, fără ca ceilalţi să ştie, a
petrecut ultimele luni alcătuind în secret o listă de „acuzaţii şi probe" privind caracterul meu
şi slujirea mea. Trebuia să portretizez, în toată această piesă, ca ţap ispăşitor. Eu eram
vinovată de haosul şi pierderea controlului în sistemul disfuncţional al familiei (bisericii).
Nimeni, nici asistenţii pastorului, nici liderii, şi nici un alt membru al congregaţiei nu a
înţeles ce urma să se întâmple în biserica noastră. Eram foarte creduli şi naivi, aşa cum este un
copil faţă de părintele lui. Nimeni nu ştia că vor participa şi vor fi martori ai celei mai
insidioase, ai celei mai ascunse; forme de abuz spiritual; un pastor care, cred eu, a profitat de
puterea sa eclesiastică pentru a controla, a manipula şi a-şi face de râs congregaţia, pentru a-şi
asigura poziţia şi a-şi satisface pofta de putere.
În acea dimineaţă, pastorul a început întâlnirea prin a le spune vizitatorilor că în aceea
zi se vor discuta nişte „probleme de familie" şi că, dacă doreau, puteau să plece. O dizertaţie
de şase pagini, privind „cele şapte păcate" pe care se presupunea că le-aş fi comis, a fost
distribuită adunării. Un întreg serviciu de duminică dimineaţă a fost dedicat „disciplinării"
mele de către biserică şi „luptei împotriva căpeteniilor şi domniilor, împotriva întunericului
din locurile prea înalte, împotriva forţelor demonice care au venit ca să dividă biserica şi, de
fapt, să aducă moarte tuturor vieţilor noastre" (şi aceea eram eu).
În acea predică, am fost descrisă ca răzvrătită, fără dorinţa de a învăţa, a mă schimba si
a mă pocăi. S-a spus că sunt „fie o creştină complet înşelată, fie un lup în haine de oaie" şi am
fost acuzată de cele mai ascunse lucruri. Crima de care am fost acuzată a fost aceea că am
avut intenţia de a „desconsidera liderii, conducerea, şi de a distruge biserica". S-a spus că sunt
o Izabelă, „duhul împotriva căruia s-au luptat încă de la începuturile bisericii"
Fiecare dintre cei trei pastori şi un invitat din Florida (un alt pastor din aceeaşi
mişcare), au vorbit pe rând descriind oribilele mele crime. M-au acuzat spunând că aş fi făcut
următoarele:
1) Am promovat o învăţătură „neconformă cu Biblia."
2) Am încurajat întoarcerea în trecut cu scopul de a vindeca. Ei credeau că
„individul nu trebuie să fie vindecat şi să se facă bine privind în trecut, ci, mai
degrabă, concentrându-se asupra Domnului Isus Cristos, urmându-L pe El".
3) „O limbă nestăpânită". Una dintre caracteristicile majore ale duhului izabelic
este o limbă linguşitoare. Am fost acuzată că „minţeam şi flatam pentru a-1
manipula pe pastor".
4) „Lipsa de supunere şi încredere în conducere". Ei au descris aceasta spunând
că „încă nu au văzut supunerea, zdrobirea şi dorinţa de a fi învăţată şi schimbată,
lucruri care vin împreună cu o inimă pocăită. Aceasta dorim şi acest lucru îl
căutăm". Ceea ce cred eu că ei căutau de fapt era ruşinea, supunerea totală înaintea
autorităţii lor pentru că ei erau „unşii lui Dumnezeu şi conducătorii numiţi".
5) „Încurajarea separării". Am fost acuzată că recomandam citirea unor cărţi, fără
ca acestea să fi fost mai întâi supuse atenţiei liderilor bisericii. De asemenea, se
considera că încurajam separarea prin manipularea liderului închinării, pe care l-
am încurajat să-şi „ia timp liber, să renunţe pentru un timp la ungerea lui". S-a
interpretat alegerea lui de a petrece mai mult timp cu familia ca fiind o urmare a
influenţei unei Izabele ale cărei caracteristici sunt „controlul şi distrugerea ungerii
liderului de închinare".
6) „O atitudine arogantă". Ei credeau că „Suzy trebuie să se pocăiască de unele
din afirmaţiile pe care le-a făcut. Unele din cuvintele ei nu ajută la promovarea
unităţii fraţilor. O distruge. Creează disensiuni şi lipsă de unitate."
7) „Umblare în întuneric şi înşelăciune". Ei ştiau de undeva că eu am colaborat cu
„o forţă demonică ce a încercat încă de la începuturile bisericii acesteia să smulgă
controlul şi călăuzirea liderilor!" Prin acţiunile mele, spuneau ei, „am dat voie
duhurilor demonice să aducă diviziune şi să semene discordie între oamenii din
biserică".
Cuvintele şi motivaţiile mele erau manipulate, distorsionate şi etalate public ca fapte
reale. S-au petrecut două ore pentru a-mi defăima bunul nume şi caracterul. Am fost
defăimată, calomniată, umilită, făcută de ruşine şi expusă public înaintea prietenilor, colegilor,
bisericii şi a comunităţii. Am fost acuzată că promovez divorţul, dezbinarea, întunericul,
înşelarea şi am fost etichetată ca „Izabelă". Ceea ce s-a întâmplat în ziua aceea a fost maladiv,
distorsionant şi neadevărat. Singurul lucru cu adevărat remarcabil a fost că eu nu am fost nici
invitată şi nici informată de propria mea înmormântare.
Serviciul s-a încheiat cu o rugăciune a pastorilor care se pocăiau de „păcatele" lor. Le
părea rău că au eliberat slujirea mea în biserică fără a asigura supravegherea necesară. Cina
Domnului a fost păstrată pentru final, pentru ca toţi să se poată curăţa aşa cum trebuie de toate
păcatele. Soţia pastorului a condus închinarea cântând cântecul Curăţă-mi inima. Aşa a
început afacerea „Suzy-gate".
„Vai de voi, cărturari şi farisei făţarnici! Pentru că voi închideţi oamenilor împărăţia
cerurilor" (Matei 23:13)
În acea zi, viaţa mea s-a schimbat pentru totdeauna. Trauma, frica şi izolarea au luat
locul încrederii, respectului şi bunelor relaţii. Trauma pe care am experimentat-o datorită
abuzului spiritual şi controlului a fost catastrofală. Durerea şi ruşinea pe care am suferit-o a
fost enormă, paralizantă, iar pierderile aproape de neîndurat.
Mi-au trebuit mai mult de cinci ani ca să pun un diagnostic şi să etichetez ceea ce mi
s-a întâmplat din punct de vedere emoţional, fizic şi spiritual. Am asistat la distrugerea
propriei mele vieţi şi a vieţii altor buni creştini. Chiar şi în ziua de azi încă mai încercăm să
înţelegem şi să reparăm daunele produse.
Abuzul spiritual este o faptă oribilă. Ucide sufletul şi dă naştere la traume în cele mai
adânci sălaşuri ale inimii. Năruieşte, zdrobeşte cu violenţă duhul omului, sfărâmându-i
încrederea în propria fiinţă. Odată cu trauma şi durerea sfâşietoare, se pierde inocenţa, iar
încrederea sacră este trădată; o încredere ce nu va mai fi poate niciodată restaurată intr-o lume
care nu mai pare sigură.
Vă spun povestea mea din mai multe motive. Primul: eu nu eram conştientă de
existenţa abuzului spiritual până atunci. Este un subiect despre care bisericile nu vor să
vorbească sau nu vor să recunoască faptul că se întâmplă să apară asemenea fenomene.
Abuzul spiritual în biserică este ţinut şi tratat ca un secret de familie. Nimeni nu vrea să
vorbească despre aceste „rufe murdare" şi să expună minciunile din cauza faptului că urmările
acestora ar putea fi foarte serioase.
Mi-au trebuit câţiva ani ca să înţeleg şi să etichetez pustiirea şi trauma pe care o
experimentam. Simptomele mele erau identice cu ale celor care au suferit un abuz sexual sau
fizic. Cum se putea un asemenea lucru? Eram victima unui abuz? Ken Blue, un pastor din
California, explică foarte simplu că abuzul de orice tip apare atunci când cineva are putere
asupra altei persoane şi foloseşte această putere pentru a răni. Abuzul fizic înseamnă că cineva
exercită putere fizică asupra altei persoane, cauzând răni fizice. Abuzul sexual înseamnă că
cineva îşi exercită puterea sexuală asupra altei persoane, cauzând răni sexuale. Iar abuzul
spiritual are loc atunci când un lider cu autoritate spirituală foloseşte această autoritate ca să
silească, să controleze sau să exploateze o persoană, cauzând astfel răni spirituale. Eu nu
aveam nici cea mai vagă idee despre rănile profunde şi devastatoare care pot surveni în urma
traumei provocate de abuzul spiritual. Acum ştiu. Dacă mi s-a întâmplat mie, i se poate
întâmpla oricui.
În al doilea rând, rugăciunea mea este ca relatarea mea să-i facă pe oameni conştienţi
de simptomele şi de efectele devastatoare ale abuzului spiritual. Speranţa mea este ca
povestirea mea să confirme şi să-i încurajeze pe cei care au trecut printr-o experienţă
asemănătoare.
„Răul cel mai desăvârşit şi cel mai voluntar este răul făcut din convingeri religioase"
(Pascal)
M-am reîntors acasă la o săptămână după ce mi-am terminat cursul în Virginia şi după
ce am ţinut un seminar în Cincinnati. Pe atunci lucram într-un spital, la un centru de tratament
pentru adolescenţi. Cu puţin înainte de aceasta, părăsisem un Centru de Consiliere Creştină
unde făceam consiliere, prezentam seminarii şi dezvoltam planuri de marketing şi de relaţii cu
publicul. Eram ocupată cu elaborarea unei practici de consultanţă prin predarea unor cursuri
de comunicare în bisericile locale. Informaţia privind linşajul meu public se răspândise peste
tot. Viaţa mea personală şi profesională a ajuns la un punct în care s-a oprit cu un sinistru
scrâşnet de frână. Nu mai exista nici o persoană din viaţa mea, care să nu fi fost afectată de
atacul brutal la care am fost supusă.
Pastorul meu a contactat pastorii din bisericile locale în care predam şi i-a informat
despre „păcatele" mele şi despre serviciul de duminică în care se aplicase disciplina bisericii.
Mai mulţi membri ai consiliului pastoral neoficial al unor biserici non-denominaţionale din
oraş au fost contactaţi. Aceşti pastori şi lideri se întâlneau regulat pentru a se ruga şi a se
susţine unii pe alţii. Tuturor li s-a spus despre „duhul izabelic" şi despre căile mele greşite.
Nici unul dintre cei care făceau parte din comunitatea creştină locală nu m-a mai contactat
vreodată pentru a-mi cere să predau.
Mentorul meu de la Centrul de Consiliere, Dr. Riggs, m-a sunat si m-a întrebat ce mi
s-a întâmplat. Avusese o programare cu un client luni dimineaţa. Clientul ei fusese la biserica
noastră pentru prima oară în acea duminică îngrozitoare si se afla în perioada de recuperare
după o experienţa anterioară avută într-o biserică abuzivă, fiind isteric acum. Clientul a
descris amănunţit ceea ce s-a spus şi i s-a făcut unei femei pe nume Suzy. Am împietrit.
Directorul Centrului de Consiliere mi-a trimis o listă cu semnele care ne pot avertiza cu
privire la secte. Colegii mei, în mod evident, au discutat despre această situaţie şi s-au gândit
că sunt implicata într-o sectă! Din punct de vedere profesional, eram ruşinată si umilită.
Soţul celei mai bune prietene a mele era pastorul celei mai mari biserici din oraş.
Majoritatea prietenilor mei creştini din facultate frecventau acea biserică. M-am simţit atât de
stânjenită când m-a rugat să îi explic ce s-a întâmplat. Eram doar o profesionistă inteligentă şi
proveneam dintr-o familie sănătoasă. Cum m-am putut implica în ceva atât de bizar şi
distructiv? Nu aveam nici un răspuns. Am privit doar în altă parte, ruşinată.
Am primit o scrisoare din Beirut, Liban, de la nişte prieteni misionari foarte dragi mie.
În acea săptămână, au primit un telefon prin care erau avertizaţi cu privire la situaţia mea. Mă
întrebau dacă am avut relaţii sexuale cu pastorul! Nu-şi puteau imagina ce altceva ar fi putut
cauza o astfel de încurcătură răspândită acum peste tot! Mai mulţi pastori din diferite state din
S.U.A. au fost contactaţi şi li s-a spus de ce a fost nevoie să fiu „disciplinată în mod public".
Chiar şi prietenii pe care îi cunoşteam de zece ani au început să-mi pună îndoială caracterul
după ce au participat la acel serviciu. Până la urmă m-au exclus din vieţile lor.
Valul de ruşine şi umilinţă nu mai avea sfârşit. Nu voi uita niciodată ziua în care m-am
dus la coafor. Când am păşit înăuntru, coafeza a reacţionat ca şi cum ar fi văzut o fantomă.
Împietrise! Îi era frică, nu dorea să aibă de-a face cu „Izabelă". Am plecat de acolo, jignită şi
ruşinată. Nu mai puteam merge niciunde, peste tot mă simţeam expusă respinsă.
Nici măcar unul dintre liderii bisericii nu m-a contactat când m-am reîntors acasă (în
afară de o scrisoare pe carii pastorul a trimis-o la mai mulţi oameni după ruptura bisericii.
Aducea puţin a scuză, însă doar în termeni generali. Nu nici o încercare din partea lui de a se
apropia de mine, asta era clar). Eram evitată şi exclusă. Aproape tuturor, în afară de câţiva
oameni de suflet, le era teamă să mă sune sau să mă contacteze. Eram tratată ca şi cum
sufeream de o boală contagioasă, ucigătoare. Mesajul a fost foarte clar şi răspicat expus în
predica din acea duminică: „Chiar dacă Suzy repară cumva toate lucrurile, sper şi mă rog ca
acest (duh) rău să nu se răspândească în voi sau în rândurile mai multora dintre voi!". Cuvinte
foarte puternice şi înspăimântătoare atunci când sunt rostite de la amvon. Dar dacă e adevărat?
Dacă îmi face şi mie ceea ce i-a făcut ei? Toţi au fost speriaţi şi reduşi la tăcere. Din
nefericire, relaţiile preţioase pe care le-am construit de-a lungul anilor au fost complet
distruse.
La patru luni după serviciul din iulie m-am mutat acasă în Cincinnati. Pur şi simplu, la
propriu, nu mai puteam trăi în acel oraş. Faptul că eram evitată şi umilită, afectase toate
aspectele vieţii mele. Nu mai puteam să consiliez sau să predau niciunde. Simţeam ruşinea şi
jignirea apăsând asupra profesiei mele. Am observat că prieteniile mele erau atât de sfâşiate,
sau atât de distruse, încât erau aproape imposibil de reparat. Eram amorţită, şocată şi
traumatizată până în adâncul fiinţei mele. Îmi era atât de greu să înţeleg ce mi se întâmpla
emoţional, fizic şi mai ales spiritual! Nu-mi dădeam seama că aveam aceleaşi reacţii ca o
persoană care a fost violată. Încercam să depăşesc situaţia şi să minimalizez ceea ce se
întâmplase. Dar nu puteam nega faptele. Ceea ce se întâmplase cu mine, cu trupul meu, era
extrem de grav. Din punct de vedere medical, mi s-a pus diagnosticul de tulburare post-
traumatică şi depresie. Ani de zile, mi-a fost practic imposibil să mă trezesc dimineaţa, pentru
a merge la serviciu. Eram extenuată în fiecare zi înainte de ora trei după-amiază. Reuşeam să
funcţionez oarecum doar datorită anti-depresivelor pe care le luam. Slavă Domnului că am
avut un terapeut creştin minunat, priceput, care înţelegea şi care îmi putea explica ce mi se
întâmpla. Mă simţeam ca şi cum aş fi trecut printr-un accident care îmi ameninţase viaţa,
accident în urma căruia am fost abandonată, aşteptându-mi moartea. Un alt diagnostic pe care
mi l-a pus doctorul a fost sindromul de oboseală cronică. Sistemul meu nervos era la pământ,
după tot acest stres şi după traumele suferite. M-am îngrăşat cu 30 de kilograme în doi ani.
Era suficient să te uiţi la mine pentru a vedea unde îndesasem toată durerea. Deşi eram într-o
stare letargică şi de amorţeală a sentimentelor, corpul meu nu putea minţi. Nu exagerez când
spun că am cheltuit mii de dolari pe consiliere şi pe tratamente medicale.
„Iată, ţip de silnicie şi nimeni nu răspunde; cer dreptate şi dreptate nu este" (Iov 19:7)
Cel mai confuz aspect al tot acestui coşmar a fost că pur şi simplu nu înţelegeam. Nu
deţineam limbajul necesar ca să descriu abuzul spiritual. Nici nu ştiam că există. Nimeni nu
îmi spusese că aşa ceva există. Unde era adevărul? De ce nu spunea nimeni nimic? Asta mă
înnebunea şi mai tare. Ce mi se întâmplase, de fapt? Era ceva necurat la mijloc sau nu?
Această şaradă întortocheată era prost administrată şi ignorată până în vârful piramidei.
Confirmarea a ceea ce mi se întâmplase, mie şi altor creştini devotaţi şi iubitori, era ignorantă
de către liderii acestui sistem. Era doar tăcere.
Elie Wiesel, un supravieţuitor al holocaustului şi un apărător internaţional al celor care
au trăit experienţe similare cu ale lui, a ţinut în Germania o cuvântare în faţa preşedintelui
Statelor Unite, Ronald Reagan. El spunea:
„Am învăţat pericolul indiferenţei, crima de a fi indiferent. Căci am învăţat că opusul
dragostei nu este ura, ci indiferenţa. Evreii au fost ucişi de către duşmani, dar au fost trădaţi
de aşa-numiţii aliaţi, care au găsit motive politice pentru a-şi justifica indiferenţa şi
pasivitatea. Ce am învăţat noi din toate acestea? Unde există nedreptate evidentă şi când
principiile sunt violate - când viaţa şi demnitatea omului sunt în joc - când aliaţii tăi găsesc
motive pentru a-şi justifica tăcerea, atunci neutralitatea este un păcat."
Am găsit o extraordinară putere de vindecare în această declaraţie. Pasivitatea şi
indiferenţa din biserică au fost aproape mai dureroase decât abuzul în sine. Este periculos să
fii indiferent atunci când dreptatea evidentă şi principiile sunt violate. Când vieţile oamenilor
şi demnitatea lor este în joc, când liderii caută să găsească motive pentru a-şi justifica tăcerea
sau indiferenţa, avem de-a face cu păcatul. Martin Luther făcea o afirmaţie asemănătoare:
„Cu oricât de multă fidelitate am susţine cuvântul lui Dumnezeu, dacă noi tăcem
atunci când cineva ne atacă credinţa, de fapt nu proclamăm cuvântul."
Cu siguranţă că aceşti doi oameni au trecut prin mari dureri. Tăcerea ta face ca şi alţii
să fie abuzaţi în viitor.
„Credinţa toxică este o relaţie distructivă şi periculoasă în cadrul religiei, relaţie care
face ca religia să nu fie o relaţie cu Dumnezeu, ci să controleze vieţile oamenilor." (Stephen
Arterburn & Jack Felton)
Deci, unde s-a greşit? Cum a putut o biserică odată vibrantă şi în creştere să decadă şi
să sfârşească prin a-şi controla, abuza şi manipula membrii? Ce s-a întâmplat, de fapt, ce l-a
determinat pe pastor să ia aceste decizii distructive şi să ruineze vieţile atâtor oameni? Era
oare adevărat că un duh rău, izabelic, a pus stăpânire pe mintea mea şi a cauzat toate aceste
necazuri? Nu cred. De fapt, acum ştiu care este adevărul.
O biserică-familie este vulnerabilă la aceleaşi probleme emoţionale şi la acelaşi stres
la care sunt supuse şi familiile noastre. Şi viaţa bisericii poate fi dificilă. Schimbarea,
creşterea, teama, nesiguranţa, chiar succesul se pot îngrămădi şi pot aduce mai multe cereri şi
responsabilităţi decât este biserica capabilă să manevreze. Conducerii unei biserici îi poate fi
teamă şi poate simţi că pierde controlul, şi atunci, din disperare, încearcă orice metodă care ar
putea menţine sistemul în funcţiune. Dacă o persoană nu a învăţat să-şi stăpânească propriile
sentimente, ea poate deveni dependentă de religie ca de un drog, încercând astfel să facă faţă
durerii. Ceea ce poate aduce viaţă sau moarte întregii familii este sănătatea emoţională şi
deciziile pe care le luăm în timpul acestor situaţii dificile.
În cartea lor Credinţa care răneşte, credinţa care vindecă, Steve Arterburn şi Jack
Felton explică modul în care o biserică-familie poate avea aceleaşi simptome, caracteristici şi
atribuţii ca şi o familie disfuncţională. O persoană îşi poate folosi în mod eronat credinţa
pentru a evita realitatea şi responsabilitatea. Intenţia ei poate fi nu aceea de a-L lăuda pe
Dumnezeu, ci aceea de a-şi schimba percepţia asupra realităţii. Oamenii pot fi conduşi de un
perfecţionism care îi face să încerce să câştige graţia, favoarea lui Dumnezeu prin străduinţe
tot mai înverşunate. Religia este cea care le conduce viaţa, şi nu Dumnezeu. O formă de
religie înşelătoare, răstălmăcită, manipulatoare şi bazată pe ruşine s-a infiltrat şi în biserica
noastră. Nu aşa a fost de la început. Şi, cu siguranţă, nu aceasta a fost intenţia pastorului. Dar,
cu timpul, am devenit orbi şi surzi la mesajul dragostei şi harului lui Dumnezeu. Misiunea
noastră a devenit mărimea şi numărul, şi, încetul cu încetul, ea a început să înlocuiască
dorinţa sinceră de a ne păsa de oameni şi de relaţiile dintre ei.
Modul în care am început să comunicăm în biserica-familie a diluat şi mai mult
adevărul. Conversaţiile deschise, cinstite, au ajuns să fie aproape periculoase. Secretele de
familie privind abuzul sexual şi manipularea trebuiau să rămână secrete. Noi începuserăm să
comunicăm folosind codul nescris al „regulilor religioase de familie". Aceste reguli aveau
scopul de a ascunde imperfecţiunile familiei, de a face familia să pozeze ca perfectă şi de a ne
proteja părinţii (pastorii şi liderii), pentru a nu fi nevoiţi să ne confruntăm cu problemele
noastre personale. Regulile erau:
1) Fii orb la modul tău de percepţie a realităţii şi la mesajele amestecate pe care le vezi
şi le auzi.
2) Pentru a-ţi proteja părinţii (pastorul), nu vorbi despre abuzul care se petrece.
3) Înăbuşă-ţi sentimentele şi nu-ţi afirma cu glas tare limitele.
4) Ai grijă să nu te încrezi prea mult în cineva pentru că întotdeauna vei fi rănit;
5) Fii bun, fii supus şi încearcă să arăţi perfect, cu orice preţ. Niciodată, dar niciodată
să nu pui la îndoială autoritatea părintelui (pastorului).
Dr. Martin defineşte o biserică abuzivă ca fiind: „Un grup sau o mişcare care
manifestă o dedicare sau un devotament excesiv faţă de o persoană, o idee sau un lucru. În
acest caz, se apelează la tehnici imorale, manipulatoare sau de silire cu scopul de a convinge
şi controla, pentru a împlini scopurile grupului de lideri în detrimentul probabil al membrilor,
familiilor acestora sau al comunităţii."
Într-un cuvânt, acest lucru s-a întâmplat în biserica noastră.
Teologia noastră şi punctele noastre de vedere în materie de doctrină erau corecte; noi
credeam că Isus Cristos este Fiul înviat al lui Dumnezeu. Nu crezul nostru era nesănătos, ci
faptele, deoarece sănătatea psihologică şi emoţională a liderilor era afectată. Aşa cum Isus a
spus:
„Omul bun scoate lucruri bune din vistieria bună a inimii lui, iar omul rău scoate
lucruri rele din vistieria rea a inimii lui; căci din prisosul inimii vorbeşte gura." (Luca 6:45)
Multora le este greu să admită că există biserici creştine abuzive din punct de vedere
spiritual. Indiferent ce vrem să credem, realitatea nu poate fi negată. Abuzul de putere
spirituală şi manipularea în biserică este o crimă oribilă. Abuzul este utilizarea greşită a
puterii, fie ea sexuală, fizică sau spirituală. Abuzul spiritual nu va fi stopat până când miturile
ce-1 privesc nu vor fi recunoscute ca atare şi până când oamenii care deţin poziţii de autoritate
şi influenţă nu vor înţelege sensul real şi cauzele care generează abuzul spiritual.
Isus a înţeles. El i-a numit pe cărturarii şi fariseii abuzivi: ipocriţi, călăuze oarbe, şerpi
şi pui de năpârci. Pe dinafară, ei păreau frumoşi şi neprihăniţi, dar în interior erau plini de
necurăţie, ipocrizie şi legalism. Liderii spirituali ai vremurilor acelora au închis oamenilor
împărăţia Cerurilor şi au neglijat lucrurile cele mai însemnate din lege: dreptatea, mila şi
credincioşia (Matei 23). Misiunea bisericii noastre, dacă alegeam să o acceptăm, era să
împlinim viziunea pastorului nostru. Să construim împărăţia lui pe pământ, aşa cum credea el
că a auzit din cer. El era cel care primea gloria, onoarea şi lauda în veci, amin.
Eu nu cred că este o întâmplare faptul că, cu câteva versete înainte de a-i mustra pe
farisei, Isus a răspuns la întrebarea:
„Învăţătorule, care este cea mai mare poruncă din Lege? Isus i-a răspuns: 'Să iubeşti
pe Domnul, Dumnezeul tău cu toată inima ta, cu tot sufletul tău şi cu tot cugetul tău'.
Aceasta este cea dintâi şi cea mai mare poruncă. Iar a doua, asemenea ei, este: 'Să iubeşti pe
aproapele tău ca pe tine însuti'. În aceste două porunci se cuprinde toată Legea şi Prorocii."
(Matei 22: 36-40)
Ted era unul dintre pastorii asistenţi in biserica pe care o frecventa Suzy. Rândurile ce
urmează nu constituie doar punctul lui de vedere retrospectiv, faţă de cele întâmplate lui Suzy,
ci şi expunerea modului în care biserica a început, in mod gradat, să-i domine nu doar
discernământul, ci şi unele din valorile sale biblice de bază.
Proveneam dintr-un mediu evanghelic, slujind de 11 ani într-o echipă a unei
organizaţii nedominaţionale. Eram asociaţi cu multe denominaţiuni, cu diferite practici de
credinţă. Prin urmare, atunci când am făcut tranziţia înspre o biserică ce făcea parte dintr-o
mişcare nouă, am avut grijă să nu acţionăm orbeşte. Nişte prieteni apropiaţi din aceeaşi
organizaţie ne-au introdus în cercul acestei noi mişcări. Mai târziu au fost forţaţi să părăsească
organizaţia datorită implicării lor în mişcarea aceasta „cu semne şi minuni".
Pe atunci simţeam că ceva lipsea din experienţa noastră creştină. Pe măsură ce studiam
Biblia, părea că exista o contradicţie între ceea ce citeam în Scriptură şi ceea ce experimentam
noi în fiecare zi. Discutând cu prietenii noştri, în timpul unei călătorii înspre localitatea lor, ei
ne-au împărtăşit lucrurile extraordinare pe care Dumnezeu le arăta si îi învăţa. Eram dornici să
auzim despre experienţele lor şi curând ne-am trezit în mijlocul semnelor, minunilor şi slujirii.
La puţin timp după aceasta, am descoperit că exista o nouă biserică în oraşul nostru şi am
decis să mergem să o vizităm, să vedem cum este. Pe drumul spre casa unde se ţinea o
întâlnire de grup, îmi amintesc că i-am spus soţiei: „Dacă lucrurile încep să fie ciudate,
plecăm de acolo!". A fost, însă, chiar invers. Am avut o părtăşie minunată, am cunoscut
oameni ce aveau multe în comun cu noi, care împărtăşeau un cadru evanghelic similar. Am
decis să revenim. După câteva săptămâni, eram bucuroşi să facem parte din acest grup şi
doream să ajutăm la plantarea bisericii despre care vorbeau - una în care nu doar vorbim
despre lucrările pe care le-a făcut Isus, ci ieşim şi facem efectiv ceea ce ne-a spus El.
Familia noastră şi cea a pastorului au ajuns foarte apropiate, eram prieteni, chiar
înainte de a fi devenit membri ai bisericii. Am petrecut mult timp împreună ca familii şi
fiecare s-a bucurat de compania celuilalt. Credeam cu adevărat că Dumnezeu l-a chemat pe
acest om să vină şi să planteze o biserică acolo şi că această biserică va avea un impact
semnificativ în oraş. Pe lângă această viziune specifică pe care Dumnezeu i-a dat-o, el avea şi
o învăţătură carismatică. Eram gata să-L urmăm pe Isus, prin acest om, şi să ajutăm, fiind
astfel parte a planului lui Dumnezeu pentru acest oraş. Acesta a fost primul pas în formarea
unei situaţii relaţionale nesănătoase. Încetul cu încetul, am îngăduit ca ungerea şi carisma lui
să domine discernământul nostru spiritual şi cunoştinţele noastre biblice până la un nivel cu
adevărat nesănătos. Şi, ca să fim cinstiţi, de această greşeală doar noi ne făceam
vinovaţi.
Pe măsură ce biserica creştea, am fost tot mai implicaţi în conducerea bisericii şi până
la urmă, m-am alăturat echipei de conducere ca pastor asociat; supravegheam slujirea de laudă
şi închinare, administrarea bisericii şi îngrijirea pastorală. Biserica se afla în continuă creştere
şi îţi făcea plăcere să faci parte din ea. Am ajuns cu repeziciune la 400 - 450 de membri.
La suprafaţă, totul arăta excelent. Oamenii erau fericiţi si bucuroşi datorită celor ce se
întâmplau. Serviciile de duminică creşteau şi se părea că Dumnezeu lucra cu putere în vieţile
oamenilor. Însă, dedesubt, începea să se audă huruitul neregulilor. Oameni care făceau parte
din conducere începeau să-si decline responsabilităţile, unii oameni importanţi părăseau
biserica, iar tensiunea urca spre pastor şi soţia lui. Cei care aveau probleme erau etichetaţi sau
percepuţi ca fiind nepotriviţi pentru umblarea pe calea arătată de Dumnezeu bisericii.
În timpul lucrului meu în echipa de conducere, am început să observ nereguli.
Începusem să nu mai fiu de acord cu direcţia în care se îndreptau lucrurile sau cu modul în
care erau rezolvate anumite probleme. Din nefericire, nu am discutat cu pastorul despre aceste
chestiuni, căci el era omul cu viziunea pentru biserică. A nu fi de acord cu el, însemna a nu fi
de acord cu Dumnezeu. Eram atât de dornic să-L urmez pe Dumnezeu, încât nu îndrăzneam să
nu fiu de acord cu liderul numit de Dumnezeu, deci am tăcut. Acest gest al meu aproape că m-
a costat căsnicia. Eram mai dedicat bisericii decât soţiei mele şi luam partea celorlalţi lideri
chiar şi atunci când nu eram de acord cu ceea ce făceau. Veneam acasă şi mă plângeam soţiei
mele de planurile de viitor sau de activităţile ce aveau loc, dar lor nu le spuneam nimic. Nu
puteam nicicum să-mi iau inima-n dinţi şi să confrunt realitatea. La urma urmei, cine eram
eu? Nu eu eram cel pe care Dumnezeu îl chemase să planteze biserica.
În acea perioadă, o tânără pe nume Suzy, care avea o slujire de consiliere minunată, a
venit în biserica noastră. Ca lideri, i-am urat bun venit în noua ei comunitate. S-a integrat
repede, şi chiar a început să aibă relaţii bune cu pastorul şi cu soţia lui. Apoi a împărtăşit cu
unii dintre liderii-cheie ai bisericii experienţa ei în consiliere. La început se părea că pastorul
îi va cere să pornească o slujire de consiliere în biserica noastră. Îmi amintesc că am şi avut
câteva şedinţe pentru a discuta această opţiune.
O serie de alte lucruri s-au întâmplat în aceeaşi perioadă de timp. În biserică a venit un
nou grup de oameni implicaţi în conducere. Am angajat, de asemenea, încă un pastor asistent.
La acea dată, în întreaga ţară exista o mişcare „profetică", răspândită la nivel naţional.
Oamenii spuneau că „Domnul le-a zis" că pastorul nostru avea o poziţie specială în zonă,
pentru a favoriza răspândirea Evangheliei şi pentru a face ca biserica să crească într-un mod
incredibil - avea adică o chemare mult, mult mai mare decât cea a unui pastor obişnuit. Alţi
pastori din alte biserici veneau la el ca să afle direcţia în care se îndrepta oraşul. În acelaşi
timp însă, pastorul nostru dădea semne de criza, de prăbuşire. Ne-a spus, mie şi celuilalt
pastor asistent, în mai multe ocazii, poate şapte sau opt, că dorea doar să înveţe şi să
pregătească şi nu să fie implicat în treburile de zi cu zi ale bisericii. A început apoi să se
ascundă tot mai des în biroul lui, lăsând luarea deciziilor pe umerii noştri, ai pastorilor
asistenţi. Revoca sau anula decizii aproape zilnic, în special cele care aveau de-a face cu
conducerea bisericii şi cu persoanele care trebuiau să conducă. În ce o privea pe Suzy, într-o zi
era privită ca cea care va începe slujirea-de consiliere, iar a doua zi ca o Izabelă ce încerca să
distrugă biserica cu învăţăturile ei.
Erau şi alte semne de control şi manipulare. Cuplul pastoral începuse să fie mult prea
grijuliu în ce privea îmbrăcămintea femeilor în biserică. Acest lucru a culminat cu o întâlnire a
femeilor, la care li s-a interzis să poarte bluze sau fuste scurte, etc. De asemenea, cel puţin
două femei au fost informate că trupurile lor îl fac pe pastor „să se poticnească" şi li s-a cerut
să se abţină de la a adopta anumite poziţii în prezenţa lui, cum ar fi ridicarea mâinilor! Exista
un mod reacţionar de a rezolva situaţiile, ca şi cum toate erau făcute cu o motivaţie pornită
dintr-un sentiment de frică.
Se manifesta o polarizare printre oamenii implicaţi în conducere. Cei ce veniseră de
curând în miezul bisericii concurau pentru poziţiile de putere, în timp ce aceia care au ajutat la
plantarea bisericii deveneau din ce în ce mai conştienţi de sistemul toxic în care erau implicaţi
şi începeau să se retragă din rolurile pe care le aveau. Acest comportament, care ieşea la
iveală, a fost perceput ca fiind datorat influenţei crescânde şi dăunătoare a lui Suzy asupra
bisericii.
Suzy şi învăţătura (consilierea) ei erau deseori menţionate ca fiind rădăcina
problemelor. La un moment dat, trei din cuplurile principale ale bisericii s-au întâlnit cu
pastorul, soţia acestuia, cu mine, soţia mea şi cu Suzy. Au adus cu ei o listă de plângeri
împotriva noastră cu privire la biserică şi la modul în care o conduceam. Aceste plângeri nu au
fost crezute, iar Suzy a fost calomniată şi considerată capul tuturor relelor. Sindromul negării
şi al ţapului ispăşitor creştea din ce în ce mai mult. Mai multe cupluri au părăsit biserica după
ce au încercat să discute cu pastorul pe marginea acestor lucruri.
Unele dintre aceste cupluri demne de încredere au fost curând desconsiderate de către
pastor, care a afirmat că, de fapt, ele nu au fost niciodată cu adevărat dedicate bisericii şi că nu
au fost nici demne de încredere. În loc să discute problemele reale pentru a vedea dacă ele
erau adevărate sau nu, oamenii în cauză erau pur şi simplu catalogaţi ca răzvrătiţi. În acelaşi
timp, alte cupluri veneau şi aduceau acuzaţii împotriva lui Suzy, spunând că ea susţinea şi
recomanda „învăţături nebiblice" (de exemplu, ea recomandase unei femei să divorţeze, ştiind
că trăia cu un soţ care abuza de ea; de asemenea, încuraja întoarcerea în trecut pentru a „săpa"
cu scopul de a vindeca rănile interioare, încuraja nesupunerea şi neîncrederea în liderii
bisericii, avea „o limbă nestăpânită"). Pastorul se afla la un nivel emoţional atât de scăzut,
încât îi pusese pe alţi doi pastori să se întâlnească cu cei care întocmiseră plângerile. El încă
oscila între a o vedea pe Suzy ca şi consilier al bisericii sau ca o Izabelă.
Într-un final, pastorul a decis să ne întâlnim cu Suzy pentru a discuta aceste chestiuni.
S-a încercat acest lucru, însă fără succes. Pastorul ne-a spus că el a vorbit cu Suzy şi i-a
comunicat seriozitatea problemei. Mi s-a cerut să o contactez şi să aranjez o altă întâlnire.
Suzy, deşi am anunţat-o târziu, mi-a spus că se poate întâlni cu noi duminică dimineaţa. Însă,
în ziua întâlnirii, am primit un mesaj în care ea spunea că nu poate veni la întâlnire din cauza
unui aranjament stabilit dinainte şi de la care nu putea lipsi. În acea seară, liderii şi alţi
conducători de grupuri din biserică s-au întâlnit ca să discute această situaţie deosebit de
serioasă. Am vorbit despre toate detaliile care ne parveniseră până în acel moment şi despre
atitudinea pe care trebuia să o adoptăm. S-a decis să o chemăm pe Suzy la pocăinţă... a doua
zi, duminică, în biserică! Personal, nu eram convins că aceasta era decizia potrivită la acel
moment. Mi se părea ceva foarte dur, dar eram atât de prins în sistemul acela religios încât nu
am fost capabil să gândesc cu propria-mi minte. Pe de altă parte, încă mai credeam că
Dumnezeu ne va da înţelepciunea de a lua decizia corectă. A fost o greşeală să las mentalitatea
de haită să mă conducă, în loc să fac ceea ce credeam cu adevărat. Un singur cuplu s-a ridicat
şi a spus că greşim şi că ar trebui să ne mai gândim. Din nefericire, noi, ca şi biserică, eram
mereu în criză de timp, aşa că această chestiune nu mai suferea amânare. Duşmanul era la uşă
şi abia aştepta să distrugă biserica prin ceva(sau cineva).
A doua zi a fost o zi oribilă pentru mine şi, cred eu, şi alţii au fost de aceeaşi părere.
Aproape întreg serviciul bisericesc a fost dedicat „cazului Suzy" şi acuzaţiilor aduse împotriva
ei. I s-a cerut să se pocăiască şi să vină să se întâlnească cu noi pentru a vorbi despre
problemele amintite mai sus. Din fericire pentru ea, Suzy nici măcar nu era în oraş în acea zi.
Eu cred că noi am ştiut instinctiv că nu făceam ceea ce era corect, însă am continuat să
acţionăm. De atunci, am regretat profund ceea ce s-a întâmplat în acea zi.
Ca rezultat al acestei situaţii, agravarea crizei emoţionale a pastorului, încercările lui
fără succes de a lăsa biserica pe mâna altora, care erau într-o condiţie mai bună, pentru a o
supraveghea şi conduce, criza din sânul echipei de pastori, toate acestea ne-au adus în punctul
în care am decis să părăsim biserica. A fost una dintre cele mai dificile decizii pe care le-am
luat în viaţa mea. Eram pe câmpul de slujire de 15 ani şi credeam că îmi găsisem scopul în
viaţă. Însă, după ce am văzut cât rău s-a făcut oamenilor în această biserică, nu mai puteam
suporta pastorul sau liderii. Am început chiar să pun sub semnul întrebării motivele mele de a
fi implicat în slujire. Ca urmare a acestei decizii, soţia mea şi cu mine am pierdut câţiva
prieteni din biserică. A avut loc şi o divizare a bisericii - cei care luau apărarea pastorului într-
o parte, ceilalţi, în cealaltă. Oamenii nu puteau înţelege cum au putut lucrurile să ia, atât de
repede, o turnură atât de urâtă. Şi ca lucrurile să devină şi mai rele, nu se putea nicicum
discuta despre toate câte au avut loc, ceea ce făcea să planeze confuzia asupra tuturor acestor
chestiuni, deci oamenii nu ştiau exact care erau problemele. Unii o învinovăţeau pe Suzy
pentru toate necazurile, alţii pe asistenţii pastorului care încercau să ia biserica din mâinile
acestuia, iar alţii pe pastor însuşi. Biserica a ajuns într-o mare încurcătură.
După ce am plecat din biserică, am încercat să ne împăcăm, să refacem relaţiile rupte.
Prima legătură asupra căreia ne-am concentrat a fost cu Suzy, iar apoi cu alţi prieteni. A fost
un proces foarte dureros, căci trebuia să avem de-a face cu aspecte din viaţa noastră pe care
ori nu le luasem în considerare, ori am fost orbi faţă de ele. În orice caz, a fost dureros să ne
dăm seama cât de abuzivi am putut fi faţă de alţii când, tot timpul, noi credeam că îi ajutăm să
se apropie de Dumnezeu. Acest lucru ne-a ajutat să revizuim ceea ce credeam din punct de
vedere doctrinar şi am ajuns la concluzia că sistemul religios din care ieşisem avea elementele
distinctive ale unei secte, în special prin devotamentul care se cerea manifestat faţă de liderul
principal şi prin unele din învăţăturile în care am ajuns să credem şi care nu erau deloc
biblice. Din fericire, pot să spun că, în timp, cele mai multe dintre acele relaţii distruse au fost
refăcute; am reuşit să fim din nou prieteni cu mulţi dintre acei oameni. Mă rog ca niciodată să
nu mai las religia, oricât ar fi ea de seducătoare sau de palpitantă, să-mi fure bunul simţ şi
adevăratul devotament faţă de Cristos şi familia mea.
Capitolul 3: Isus - un slujitor cu autoritate
„Ţinta poruncii este dragostea care vine dintr-o inimă curată..."(l Timotei l:5)
Sunt oameni care cred că stilul de conducere al lui Isus a fost învechit şi neglijent. Un
lider care nu a dat niciodată directive puternice şi care niciodată nu s-a certat. Această
concepţie este foarte răspândită în cultura zilelor noastre şi poate datorită neîncrederii
crescânde în autoritate, mai ales în ultimele generaţii. Concentrarea pe atitudinea „anti-
autoritate" poate umbri percepţia noastră faţă de autoritatea de drept ce I-a fost delegată lui
Isus. Pe lângă aceasta, dacă cineva cade în capcana abuzului spiritual, vederile acelei persoane
cu privire la autoritate sunt atât de subminate, încât orice pastor care ar face ceva mai mult
decât să încurajeze turma, îi apare ca abuziv şi în afara ordinii lui Dumnezeu.
În realitate, stilul de conducere al lui Isus este foarte diferit de această percepţie. De
fapt, dacă citim Biblia, este imposibil să trecem pe lângă poruncile Domnului privitoare la
ascultare. Nu este vorba de un principiu învechit din Noul Testament. Isus, la începutul slujirii
Sale, spunea: „Să nu credeţi că am venit să stric Legea şi prorocii; am venit nu să stric, ci să
împlinesc" (Matei 5:17). În Ioan 14:15, El spune: „Dacă Mă iubiţi, veţi păzi poruncile Mele",
iar în Matei 16:23 îi spune lui Petru: „Înapoia Mea, Satano!" Iată o afirmaţie ce nu pare câtuşi
de puţin a veni de la un lider căruia îi este frică să direcţioneze sau să mustre. La începutul
cap. 21 al Evangheliei după Matei ne este relatat episodul în care Isus le-a spus ucenicilor să
împrumute un măgar fără a cere permisiunea stăpânului, ceea ce, într-un fel, ar aduce a furt.
Isus nu era câtuşi de puţin un lider căruia să-I fi fost frică de ceva sau care nu dorea să-Şi
exercite autoritatea.
Înseamnă aceasta că liderii cu mână tare, ce încearcă să-şi domine oamenii, conduc în
stilul lui Isus? Nu, nu înseamnă aşa ceva. Pentru a înţelege relaţia lui Isus cu ucenicii Săi, este
necesar ca întâi să înţelegem relaţia Lui cu Tatăl. De fapt, este nevoie de o înţelegere biblică a
ceea ce înseamnă dragostea. Apoi, trebuie să pricepem că dragostea noastră pentru Isus se
măsoară prin ascultarea pe care I-o arătăm. Iar apoi să vedem care sunt implicaţiile acestui
lucru în viaţa bisericii.
Fundamentul fiecărei acţiuni a lui Isus a fost dragostea. Înainte de toate, dragoste faţă
de Tatăl, şi, în al doilea rând, dragoste pentru omenire. În relatarea referitoare la femeia de la
fântână, în Ioan 4, ucenicii, din sat, s-au întors la Isus după ce au cumpărat ceva de mâncare,
fiind foarte surprinşi să-L vadă vorbind cu acea femeie samariteancă. Din trei motive.
În primul rând, un bun evreu nu ar fi vorbit cu un samaritean. Samaritenii erau văzuţi
ca nişte veri refractari, să spunem aşa, în comunitatea religioasă a vremii. Un adevărat evreu
trecea strada ca să evite o întâlnire cu un samaritean. În al doilea rând, era vorba despre o
femeie samariteancă. Un bun evreu nu dorea deloc să fie văzut împreună cu o femeie
samariteancă. Acest lucru era considerat ca ceva nedemn de el. În al treilea rând, acea femeie
nu era una în compania căreia vreun bărbat ar fi vrut să fie văzut de alţii. Ea a fost căsătorită
de cinci ori, iar bărbatul cu care trăia acum nu era soţul ei. Stilul ei de viaţă era probabil
reflectat pe chipul ei şi în felul ei de a se îmbrăca.
Ucenicii au încercat să îl facă pe Isus să plece de lângă ea, spunându-I că mâncarea era
pregătită. Răspunsul Lui la dilema lor (nu a Lui) a fost: „Eu am o mâncare pe care nu o
cunoaşteţi." El avea ceva, şi considera că acel ceva era mult mai hrănitor şi oferea mult mai
multă împlinire decât o masă după o călătorie de o zi. El caracteriza această mâncare ca fiind
„voia Celui ce M-a trimis şi să împlinesc lucrarea Lui" (Ioan 4:34). Acest pasaj este extrem
de important pentru înţelegerea inimii şi motivaţiei lui Isus. El defineşte modul de a acţiona al
lui Isus, imboldul cu care a acţionat pe pământ.
Dacă El ar fi spus că mâncarea Lui era doar predica sau slujirea oamenilor , atunci nu
am avea o imagine completă. Motivaţia lui nu a fost doar să le slujească altora, ci aceea de a fi
un slujitor al Tatălui, al Celui care L-a trimis. În Ioan 3:16 citim:
„Fiindcă atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Lui Fiu (Isus)"
În Filipeni 2:6-8 citim despre Isus:
„El, măcar că avea chipul lui Dumnezeu, totuşi, n-a crezut ca un lucru de apucat să
fie deopotrivă cu Dumnezeu, ci S-a dezbrăcat pe Sine Însuşi şi a luat un chip de rob, făcându-
se asemenea oamenilor. La înfăţişare a fost găsit ca un om, S-a smerit şi S-a făcut ascultător
până la moarte şi încă moarte de cruce."
El a fost un slujitor al oamenilor, dar întâi de toate, a fost un slujitor al lui Dumnezeu
Tatăl. Apostolii Ioan, Petru şi Pavel se referă deseori în scrierile lor la Tatăl ca la „Dumnezeul
Domnului nostru Isus Cristos."
Isus I-a slujit Tatălui din dragoste. Afirmaţia poate fi uşor de înţeles, însă profunzimea
dragostei şi slujirii Lui sunt greu de cuprins în zilele noastre, când oamenii divorţează atât de
uşor, când există loialitate faţă de lucruri greşite şi atâta lipsă de devotament. Cea mai
puternică ilustrare a ascultării Lui a fost în grădina Ghetsimani. În grădina dintâi, Eden,
omenirea a respins ascultarea, acceptând în schimb egoismul. În cea de-a doua grădină,
Ghetsimani, Isus a ales voia Tatălui, deşi reieşea foarte clar, din chinul Lui în rugăciune, că
planul Tatălui Său nu era ceea ce El ar fi ales. Din dragoste, El a trăit ca un slujitor.
Dragostea este principiul prin prisma căruia trebuie înţeleasă autoritatea, tot aşa cum
Dumnezeu nu lucrează în viaţa omului doar din perspectiva sfinţeniei Lui, ci şi din cea a
milei. Dacă nu s-ar întâmpla astfel, atunci întreaga omenire ar fi condamnată. La fel stau
lucrurile şi cu autoritatea. Tatăl I-a dat lui Isus toată autoritatea, în cer şi pe pământ, însă mâna
Lui autoritară este mereu direcţionată de inima Lui plină de milă şi har. De aceea, în 1 Ioan
4:8, Dumnezeu se autodefineşte ca fiind dragoste. Tot aşa cum mila Lui triumfă asupra
judecăţii, autoritatea Lui este exercitată în contextul dragostei.
Dacă examinăm motivaţia lui Isus nu doar în ceea ce a făcut, ci în toată slujirea Sa, în
mod constant vom găsi imboldul dragostei. După cuvintele lui Luca, scriitorul cărţii Faptele
Apostolilor, Isus afirma ca„este mai bine să dai decât să primeşti". Aceasta provine din chiar
natura Tatălui. Din dragoste, El a luat ceea ce avea mai scump, în cazul nostru Isus, şi tot din
dragoste L-a trimis să moară pe cruce pentru noi.
În 2 Corinteni 9:7, Pavel vorbeşte despre motivaţia corectă atunci când dăm bani.
Banii oferă o perspectivă-cheie asupra inimii omului. Banii constituie standardul după care
mulţi oameni măsoară diferenţa dintre supravieţuire şi prosperitate. Majoritatea oamenilor îşi
planifică vieţile după starea lor financiară. Banii înseamnă, pentru foarte mulţi oameni,
siguranţă. Isus a dat mai multe pilde referitoare la bani decât despre alte subiecte tocmai
pentru că acest lucru e atât de important pentru noi, iar modul în care ne administrăm banii
este o adevărată reflecţie a inimilor noastre.
Pavel afirmă:
„Fiecare să dea după cum a hotărât în inima lui; nu cu părere de rău sau de silă, căci
pe cine dă cu bucurie îl iubeşte Dumnezeu."
Cu părere de rău înseamnă fără tragere de inimă, fără dorinţa de a o face. Nu de silă
înseamnă fără a fi manipulat să o faci. A fi manipulat înseamnă a încuviinţa, a fi de acord cu
cineva de frică, pentru a flata acea persoană sau dintr-un sentiment de vinovăţie. Este foarte
biblic a te teme de Domnul, iar această teamă ar trebui să ne facă să ascultăm de El în multe
situaţii. Însă voia lui Dumnezeu, pe măsură ce noi înaintăm într-o relaţie matură cu El, este să-
L ascultăm din dragoste, nu din tema de consecinţe şi nici călăuziţi de dorinţa de a face tot ce
vrem noi. Poate cea mai limpede definiţie a harului lui Dumnezeu este că harul ne dă puterea
şi libertatea de a face ceea ce doreşte Dumnezeu să facem, mai degrabă decât să facem ceea
ce vrem noi, scăpând apoi basma curată, nepedepsiţi.
Una din trăsăturile comune liderilor abuzivi este utilizarea manipulării pentru a obţine
ceva de la biserică sau de la public. Mesaje vizionare sunt predicate, se vorbeşte despre
implicarea fiecăruia, de nevoia fiecăruia de a contribui cu ceva, în timp ce aceia care ezită
sunt condamnaţi. Rugăminţile pentru contribuţii sunt subliniate prin manipulare spunându-se
că dacă cineva nu dă, atunci lucrarea respectivă se va prăbuşi. Este interesant cât de des cei
care fac astfel de afirmaţii sunt mari apărători ai credinţei în purtarea de grijă a lui Dumnezeu.
Acest lucru nu înseamnă că liderii bisericilor nu ar trebui să facă cunoscute nevoile
comunităţii. Însă acest lucru se poate face direct, cu credinţa că Dumnezeu va vorbi
oamenilor, fără a folosi frica şi sentimentul de vinovăţie.
În Luca 3, versetul 22, observăm două lucruri de importanţă majoră în viaţa lui Isus.
Întâi, ungerea Duhului Sfânt care a venit asupra Lui sub forma porumbelului. În al doilea
rând, Tatăl a vorbit şi a spus că El nu doar că îl iubea pe Isus, dar şi că îşi găsea plăcerea în El.
Era foarte important ca Isus să experimenteze aceste două lucruri înainte de începerea slujirii
Lui. El avea nevoie de ungerea Duhului căci trebuia să slujească cu putere, fiind, în acelaşi
timp, complet om şi complet Dumnezeu. În al doilea rând, avea nevoie de o comunicare
continuă şi de asigurarea dragostei şi aprobării pe care o avea din partea Tatălui, atunci când
trebuia să facă faţă vremurilor de singurătate, respingere şi persecuţie.
Fiecare om are două nevoi emoţional-spirituale de bază: nevoia de siguranţă şi cea de
a avea o valoare, o semnificaţie. Adică, noi avem nevoie de sentimentul că vieţile noastre vor
merge bine, iar pe lângă aceasta, trebuie să ne simţim valoroşi, cel puţin înaintea prietenilor şi
a familiei. Când ne lipsesc relaţiile bune şi siguranţa, atunci noi apelăm la tot felul de alte
modalităţi şi aranjamente pentru a compensa această deficienţă. Şi totuşi, Isus nu a avut
nevoie de nici un aranjament. El era atât de iubit de Tatăl, încât umbla într-o mare libertate.
Libertatea de a fi şi de a face tot ceea ce Tatăl L-a chemat să fie şi să facă, fără a-I fi teamă de
ameninţările la care era expus. Lui nu îi era teamă că îşi va pierde discipolii sau popularitatea.
Lui nu I-a fost teamă să sufere în urma violenţei sau chiar să moară. În cazul Lui, 1 Ioan 4:18
a fost complet împlinit:
„În dragoste(a lui Dumnezeu) nu este frică."
Problema motivaţiei noastre fundamentale în slujire va fi discutată într-un alt capitol,
dar acum este necesar să înţelegem de ce Isus era tipul de lider care era. El era gata să-Şi
asume riscuri incredibile, nu doar cu viaţa Lui, ci şi cu Biserica. El era gata să le dea
ucenicilor libertatea de a continua să-L urmeze sau de a-L părăsi. Tăria acestui tip de libertate
constă în faptul că aşa cum El îl iubea pe Tatăl, aşa şi Tatăl îl iubea pe El. În Luca 3:22, Tatăl
afirmă:” Tu eşti Fiul Meu preaiubit; în Tine îmi găsesc toată plăcerea. " Când Isus a apărut în
slavă pe muntele schimbării la faţă cu Moise şi Ilie, Tatăl iarăşi a spus: „Acesta este Fiul Meu
preaiubit; în El îmi găsesc toată plăcerea." în Psalmul 2, profetic, Tatăl îi spune Fiului să-I
ceară naţiunile iar El îi va da ceea ce cere, marginile pământului în stăpânire. Chiar şi în acest
schimb Tată-Fiu vedem că Tatăl îl instruieşte pe Fiu să îi ceară moştenirea aceasta.
În Ioan 13, Isus spune că ştie că venea de la Dumnezeu şi că Se reîntorcea la El. El
afirmă în Ioan 14:30 că prinţul lumii acesteia, Satan, venea, dar nu avea nimic în El (Isus).
Viaţa lui Isus, pacea Lui şi siguranţa Lui erau toate determinate de relaţia Lui cu Tatăl.
Deoarece această dragoste era completă, nu exista nici o întăritură a fricii sau a invidiei care
să-L fi făcut să cadă în sclavia cuiva sau a ceva. El nu era dominat de teamă, de respingere sau
de impulsurile mulţimilor, căci ştia de unde vine, cine era şi încotro se îndrepta. El nu era un
sclav al eului Său şi nici nu avea nevoie să-Şi vadă ucenicii supunându-se fiecărui capriciu al
Lui, de teamă că El Şi-ar putea ieşi din fire. El era, de fapt, prima fiinţă umană perfectă,
completă. Adam şi Eva au gustat şi ei din acel tip de dragoste, dar, din cauza egocentrismului
lor, l-au pierdut.
A curăţa şi a fi curăţat
Cina cea de taină a fost ultima ocazie în care Isus i-a învăţat pe ucenici, înainte de
arestarea şi crucificarea Sa. El le-a spus: „Am vrut să mănânc cu voi cina aceasta", şi a
început această ultimă lecţie cu spălarea picioarelor lor, aşa cum ar fi făcut-o un slujitor umil.
Dacă ne amintim de răspunsul pe care Isus l-a dat ucenicilor atunci când ei au fost surprinşi să
vadă că El vorbea cu femeia samariteancă, El le-a spus că are o mâncare pe care ei n-o
cunoşteau. Şi din nou, la masă, El le vorbea despre o mâncare mult mai hrănitoare decât cea
pe care o cunoşteau ei - lepădarea de sine.
„Voi Mă numiţi 'Învăţătorul şi Domnul', şi bine ziceţi, căci sunt. Deci dacă Eu,
Domnul şi învăţătorul vostru v-am spălat picioarele şi voi sunteţi datori să vă spălaţi
picioarele unii altora. " (Ioan 13:13-14)
Prin aceasta, El nu voia să spună că liderii nu trebuie să conducă cu autoritate, ci, mai
degrabă, că liderii trebuie să aibă motivaţia unui slujitor atunci când conduc.
Apropiindu-ne de finalul examinării motivaţiei lui Isus, este semnificativ să observăm
momentul în care Tatăl a ales să facă publică aprobarea Sa pentru Isus. Ea a venit pentru
prima dată (Luca 3) după ce Isus S-a lăsat botezat de Ioan. Botezul lui Ioan era un botez al
pocăinţei pentru iertarea păcatelor. Când Ioan L-a văzut pe Isus venind şi după ce a
recunoscut prin Duhul Sfânt cine era Isus, el a protestat spunând că el era cel care avea nevoie
de botezul lui Isus, nu Isus de al lui. La protestul lui Ioan, Isus a spus: „Lasă-Mă acum, căci
aşa se cade să împlinim ce trebuie împlinit" (Matei 3:15). De ce a spus Isus că trebuie împlinit
totul conform cu neprihănirea, când El nu avea nici un păcat personal? Pentru că El
recunoştea că Ioan era încă „omul momentului". El era încă purtătorul de cuvânt al Tatălui
pentru împărăţia lui Dumnezeu. Deşi Isus Însuşi l-a creat pe Ioan şi întreaga omenire, El nu
doar că a recunoscut autoritatea Tatălui asupra lui Ioan, ci S-a şi supus ei. El nu avea nici o
vină, de care să fi trebuit să se pocăiască. Dar inima Lui era concentrată asupra a ceva mai
mult decât legea. Dorinţa inimii lui a fost întotdeauna să-L onoreze şi să-I facă plăcere Tatălui.
Chiar şi dacă aceasta însemna a se supune fiinţei create de El. Doar după această supunere
înaintea autorităţii delegate de Tatăl lui Ioan, Tatăl a vorbit de plăcerea pe care o găseşte în
Fiul Său şi L-a uns pentru ca, la puţin timp după aceea, El să-Şi înceapă slujirea publică.
A doua ocazie a fost pe muntele schimbării la faţă. Aceasta s-a întâmplat, aşa cum este
scris în Matei 17, la scurt timp după ce Isus le-a spus ucenicilor că urma să plece la Ierusalim
şi că va suferi mult înainte de a fi ucis (Matei 16:21). De data aceasta, aprobarea Tatălui a
venit ca o pregătire pentru chinul ce urma să vină. Tatăl a dat glas, într-un cerc restrâns,
dragostei şi aprobării Sale. 1 Ioan 4:18 afirmă:„în dragoste nu este frică". Dragostea nu este o
relaţie statică cu adevărul, chiar dacă iubeşti adevărul şi ţii la principii. Ci, mai degrabă,
dragostea trebuie să se reverse între cei doi poli ce apar în contextul unei relaţii, dărnicia şi
primirea. La acel moment Isus deja petrecuse în jur de doi ani în slujire, fiind călăuzit de
Duhul Sfânt pentru a face voia Tatălui. Acum era, însă, momentul cel mai dificil şi mai
provocator din întreaga Lui viaţă pe pământ. Tatăl, în loc să-L direcţioneze pur şi simplu, îi
comunică din nou şi din nou desfătarea pe care Şi-o găseşte în El, Fiul Său. Imboldul lui Isus,
motivaţia Lui, era întărită pentru încercările ce-I stăteau în faţă.
În Împărăţia lui Dumnezeu legea ce guvernează relaţiile este dragostea, ascultarea
liber consimţită. Acesta este motivul pentru care Pavel spune că Dumnezeu nu ne-a dat un duh
de robie care să ne facă să ne fie iar frică, ci un duh de înfiere. Toţi liderii din împărăţie
trebuie să aibă imboldul dragostei lui Isus pentru Tatăl. Nu căutând semnificaţie sau siguranţă
prin reputaţie, putere sau banii care vin în urma slujirii. Un adevărat lider conduce cu
autoritate, dar acea autoritate, dacă este veritabilă, vine de la Tatăl cu scopul de a face să
crească dragostea. Dragoste pentru Tatăl şi pentru oamenii pe care El îi iubeşte.
Capitolul 4: Inima de Tată a lui Dumnezeu - o temelie a
iubirii
În capitolul anterior am analizat motivaţia care îl impulsiona pe Isus în acţiunile Sale.
În acest capitol, vom examina în detaliu inima lui Dumnezeu Tatăl în relaţiile cu fiecare dintre
noi ca personalităţi individuale. Doar printr-o trăire aproape de Dumnezeu putem avea, într-
adevăr, un mod de viaţă ca cel al lui Isus.
Dacă mai multor creştini li s-ar cere să dea, într-o propoziţie, definiţia vieţii veşnice,
cu siguranţă că am avea răspunsuri diferite; viaţa în locaşuri, plimbările pe străzi de aur, ar
spune unii. Pentru alţii, viaţa veşnică înseamnă că nu vor mai fi bolnavi, că nu vor mai fi
lacrimi, tristeţe sau dezamăgiri. Alţii ar spune că atunci nu vor mai fi nevoiţi să lucreze; alţii,
că nu vor merge în iad. Alţii ar spune că vor putea să-L vadă pe Isus „faţă în faţă". Toate
aceste răspunsuri sunt adevărate. Ceea ce este important, însă, este cum defineşte Isus viaţa
veşnică. În Ioan 17, care conţine rugăciunea lui Isus înaintea Tatălui, El spune, în versetul 3:
„Şi viaţa veşnică este aceasta: să Te cunoască pe Tine, singurul Dumnezeu adevărat
şi pe Isus Cristos, pe care L-ai trimis Tu."
„De aceea va lăsa omul pe tatăl său şi mama sa şi se va lipi de nevasta sa şi se vor
face un singur trup."
Această relaţie trebuie să fie de o adâncă intimitate. Şi aici nu ne referim doar la
aspectul fizic, ci şi la o împărtăşire a fiinţei interioare a bărbatului şi a femeii. Apostolul
Pavel, în prima epistolă către biserica din Corint, avertiza asupra păcatelor trupeşti, spunând
că printr-o astfel de faptă un creştin îşi perverteşte, îşi pângăreşte trupul, care este un templu
al Duhului Sfânt. El afirma că dacă suntem născuţi din nou prin Duhul Sfânt al Dumnezeului
Celui Viu, atunci Duhul lui Dumnezeu este în noi. Efeseni 5:3l-32 ne spune că unirea
bărbatului cu femeia prin căsătorie este o imagine a unirii noastre cu Dumnezeu prin Duhul
său. Noi suntem persoane individuale, dar în acelaşi timp avem în noi Duhul lui Dumnezeu.
Deşi încă nu suntem desăvârşiţi, unirea noastră cu Dumnezeul trinitar, desăvârşit, a şi început.
Amintim toate acestea pentru a sublinia că Dumnezeu este un Dumnezeu ce doreşte o adâncă
intimitate cu poporul Său - Tatăl cu copiii Lui, iar Isus cu Mireasa Lui. De fapt, în Iacov se
spune că „Duhul pe care L-a pus Dumnezeu să locuiască în noi, ne vrea cu gelozie pentru
Sine." Dumnezeu este gelos pe orice alt lucru ce are pentru inimile noastre o importanţă mai
mare decât cea acordată Lui.
Ca şi în cazul unei căsnicii sănătoase în care nu este vorba doar de intimitate fizică, ci
şi de o profundă transparenţă a inimilor, tot astfel şi Dumnezeu doreşte să se relaţioneze cu
copii Lui. Pavel afirmă în Romani 8:14-15 că:
„...toţi cei ce sunt călăuziţi de Duhul lui Dumnezeu sunt fii ai lui Dumnezeu..."
şi că noi
„...nu am primit un duh de robie ca să mai avem frică; ci un duh de înfiere, care ne
face să strigăm 'Ava!', adică 'Tată!'"
Termenul acesta, Ava, 'Tată', denotă atât o profundă reverenţă înaintea lui Dumnezeu,
cât şi strigătul unui copil care îşi întinde mâinile pentru a fi luat în braţe sau îmbrăţişat de un
părinte. Acesta este strigătul inimii lui Dumnezeu înălţându-se în noi, tânjind după Duhul Său.
Un strigăt ce arată dorinţa unei adânci intimităţi în relaţia cu copiii Lui. Şi de vreme ce ştim că
suntem creaţi după chipul şi asemănarea lui Dumnezeu, nu este deplasat să înţelegem că
dorinţa fiinţei umane după un partener de suflet, un soţ sau o soţie, este, de fapt, o reflecţie a
naturii lui Dumnezeu din lăuntrul nostru pentru a experimenta o mai profundă intimitate.
După cum am afirmat în capitolul precedent, fiecare fiinţă umană are două nevoi
emoţionale fundamentale, două dorinţe ale inimii: prima, nevoia de semnificaţie. Noi vrem să
ştim că pentru cei din imediata noastră apropiere - familie, prieteni - avem valoare. În al
doilea rând noi toţi avem nevoie de un sentiment al siguranţei; adică, trebuie să ştim că vieţile
noastre vor decurge bine şi că vom supravieţui şi chiar prospera în sufletele noastre. Omenirea
căzută a încercat tot ce a putut pentru a găsi căi prin care să compenseze sentimentul de
siguranţă şi semnificaţie derivat din dragostea perfectă a Tatălui. Pentru unii, surogatul este
venitul sau posesiunile materiale, casele luxoase, hainele, maşinile. Ei le caută nu neapărat
pentru a supravieţui, cât pentru prestigiu. Isus ne-a avertizat să nu fim ca şi neamurile care
caută cu îndârjire toate acestea. Unii, din cauza disperării sau a respingerii, se lasă amăgiţi de
droguri sau alte acţiuni, ca forme de compensare. Acestea pot fi sexul nepermis sau
notorietatea.
Într-un anumit domeniu, puterea industrială sau în cercul de prieteni. Mulţi devin
sclavii capriciilor sociale la modă şi încearcă să facă din popularitate un înlocuitor al dragostei
lui Dumnezeu. Adevărul este, însă, că, fiind creaţi după chipul Dumnezeului triunic, scopul
iniţial pentru care noi am fost creaţi a fost acela de a avea o relaţie profundă cu Dumnezeu.
Orice substitut pentru această relaţie, deşi o poate satisface pe termen scurt, este doar un
pansament care acoperă adânca rană a sărăciei din suflet.
Această sărăcie, care poate părea adâncă la unii sau superficială la alţii, este o
problemă a inimii. Poate că unii încearcă să o acopere cu emoţii, ca să amâne astfel efectele
deficienţei, însă, de fapt, ea este o problemă a inimii. Mulţi lideri şi mulţi creştini se confruntă
cu această problemă. Isus nu a venit doar pentru ca noi să înţelegem adevărul la nivelul
intelectului nostru. El a venit pentru ca noi să avem o relaţie adevărată, cu Adevărul însuşi. În
Ioan 5, în discursul împotriva celor care îl persecutau, El face distincţia între o cunoaştere la
nivelul intelectului şi o cunoaştere bazată pe experienţa cu Dumnezeu. El afirmă, în versetele
39 şi 40:
„Voi cercetaţi Scripturile, pentru că socotiţi că în ele aveţi viaţa veşnică, dar tocmai
ele mărturisesc despre Mine. Şi nu vreţi să veniţi la Mine, ca să aveţi viaţa!"
O cunoaştere experimentală a lui Dumnezeu, fără o cunoaştere intelectuală, lasă uşa
larg deschisă pentru înşelare, pentru că şi Satan poate apărea ca înger de lumină. Una din
copleşitoarele probleme cu care se confrunta Isus era modul în care fariseii se apropiau de
Dumnezeu, deoarece ei discreditau imediat tot ce nu le era familiar şi cunoscut.
Conflictul era generat de diferenţa dintre cunoaşterea cu inima şi cunoaşterea cu
mintea. Ambele sunt importante.
Nici una nu este completă în ea însăşi. O concentrare asupra experienţei poate duce la
preocupări ce pot degenera în înşelare. O focalizare asupra cunoaşterii intelectuale a lui
Dumnezeu poate duce la un legalism sprijinit pe metode, tradiţii şi aparenţe exterioare. Pavel
afirma că el nu este un slujitor al legii, ci al Duhului.
Mântuirea, în sensul cel mai complet al cuvântului, înseamnă mult mai mult decât
evadare din focul iadului şi vieţuire pe străzile de aur ale raiului. În Matei 5:48, Isus spune:
„Voi fiţi dar desăvârşiţi după cum şi Tatăl vostru cel ceresc este desăvârşit." El foloseşte aici
termenul grecesc „teleios", care, în esenţă, înseamnă a fi complet, incluzând creştere şi
caracter moral. În Ioan 14:30, Isus spune că prinţul lumii acesteia, Satan, nu are nimic în El.
Isus era liber să spună aceasta pentru că El era desăvârşit, perfect, în voia Tatălui şi în
plinătatea Tatălui. Nu exista nici un „cârlig", nici o uşă deschisă, nici o capcană prin care
Satan să-L fi putut manipula.
Din nefericire, nici unul dintre noi nu suntem atât de desăvârşiţi ca Isus. Însă tocmai în
aceasta constă frumuseţea Împărăţiei lui Dumnezeu. Dumnezeu, ca Emanuel, este aici.
Domnia şi iubirea Lui sunt disponibile tuturor celor care îl caută. Totuşi, mulţi creştini cad,
din nefericire, în următoarea capcană: deşi ei îşi au restaurată relaţia cu Dumnezeu, prin cruce,
această relaţie poate fi neglijată din cauza lucrurilor făcute pentru Dumnezeu. Unul dintre ele
poate fi legalismul, adică concentrarea asupra comportamentului exterior. Poate fi slujirea lui
Dumnezeu, dar care se desfăşoară în afara intimităţii cu Dumnezeu. În Matei 7: 2l-23, Isus ne
avertizează că în ziua judecăţii, unii vor fi lăsaţi afară, deci nu vor fi în prezenţa Lui, deşi au
făcut multe în slujirea lor. Chiar şi slujire în Numele Lui.
Acesta este un avertisment foarte serios pentru liderii creştini cu viziuni şi scopuri
mari. Acest avertisment trebuie luat în considerare. Uşor poţi crede că dacă se predă o
doctrină corectă, dacă se spun profeţii, dacă au loc vindecări, eliberări, toate acestea înseamnă
în mod evident că o slujire sau o persoană se află în voia lui Dumnezeu. La începutul anilor
'90, soţia mea şi cu mine am început o biserică în sudul Californiei. Ne întâlneam de două ori
pe săptămână, o dată cu toţi membrii, iar cealaltă dată în două grupuri de casă. Eram intrigat
de ce biserica nu creştea la mai mult de 30 de membri. La multe întâlniri aveam profeţii
puternice peste vieţile oamenilor, ceea ce îi încuraja foarte mult. Erau întâlniri când se rosteau
cuvinte de cunoştinţă şi aveau loc vindecări. Deseori prezenţa Duhului era foarte puternică.
Dar după un an şi jumătate, nu doar că biserica nu creştea dar şi pierdeam oameni pe care nu
ne puteam permite să îi pierdem. Pur şi simplu nu puteam înţelege ce se întâmpla, ce nu
mergea bine. Într-o zi, în timp ce eram la o conferinţă a păstorilor şi ascultam un mesaj
referitor la a-L căuta pe Tatăl şi voia Lui înainte de toate, mi-am dat seama că eu nu am simţit
cu adevărat că Dumnezeu îmi cerea să plantez o biserică. Am început să mă rog pentru acest
subiect, şi Domnul mi-a arătat, într-un mod copleşitor, că exista ungere peste întâlniri pentru
că El pusese ungere peste viaţa mea. Dar aceasta nu însemna câtuşi de puţin că aveam mână
liberă pentru a face ceea ce doream eu, chiar dacă intenţiile mele erau bune.
Oamenii cărora Isus le vorbeşte în Matei 7 poate că au făcut unele lucruri în Numele
Lui; şi, foarte probabil, prin Duhul Lui. Dar noi am învăţat de la Balaam că până şi un măgar
poate fi uns. Isus spune că cei care fac lucrări de putere dar în afara voii Lui, sunt nişte „
lucrători fărădelege". Ei sunt puşi în antiteză cu „cei care fac voia Tatălui Meu". Se poate
dezbate aici problema sensului cuvintelor Domnului: voia El să spună că aceşti oameni vor fi
alungaţi din rai sau din imediata Sa prezenţă în rai? În orice caz, nu putem ignora acest
avertisment. Darurile ne sunt date de Dumnezeu fără părere de rău (Romani 11: 29), dar a
opera în darul nostru, oricare ar fi acesta, nu înseamnă în mod necesar a te afla şi în plinătatea
voii Tatălui. Aici se găseşte rădăcina problematicii abuzului spiritual.
Un lider poate avea o puternică ungere pentru a conduce, învăţa pe alţii, predica,
vindeca, profeţi sau evangheliza. Acest lider poate avea o viziune şi intenţii bune. Însă peste
acel lider pot exista legături puse de duşman; el poate fi ori în necunoştinţă de existenţa lor,
ori să încerce să le acopere. Dacă el (sau ea) nu acţionează din plinătatea şi motivaţia inimii
Tatălui, oricât de mare ar fi ungerea, slujirea îi va fi pătată, dacă nu poluată. Isus scoate în
evidenţă acest lucru fără echivoc în Matei 12:35:
„Omul bun scoate lucruri bune din vistieria bună a inimii lui..."
Proverbe 4:23 spune:
„Păzeşte-ţi inima mai mult decât orice, căci din ea ies izvoarele vieţii."
Când am început să plantez biserici, la începutul anilor '80, eram sigur că sunt în voia
lui Dumnezeu. La urma urmei, a dori să evanghelizezi şi să-i înveţi pe oameni despre
Dumnezeu, era o intenţie bună. Dar, pe măsură ce i-am dat voie Duhului Sfânt să-mi cerceteze
motivele, am descoperit că mai erau şi alte imbolduri în mine, pe lângă intenţiile mele bune.
Cântarea lui David din Psalmul 139, îl laudă pe Dumnezeu pentru profunda Lui dragoste
pentru noi. Spre sfârşitul psalmului, David îl invită fără teamă pe Dumnezeu să îi cerceteze
inima ca să vadă dacă există ceva rău în ea sau dacă ea este greşit motivată. David, aşa cum
vedem în 1 Cronici 28, l-a îndemnat pe fiul lui să-I slujească lui Dumnezeu cu toată inima,
căci „Domnul cercetează toate inimile şi pătrunde toate închipuirile şi toate gândurile".
Ieremia afirmă în Ieremia l7:9:
„Inima este nespus de înşelătoare şi deznădăjduit de rea; cine poate s-o cunoască?"
Lecţiile pe care le-am învăţat după ce I-am cerut Domnului să-mi cerceteze motivele,
au fost fundamentale. Am predat slujba de plantare a bisericilor şi m-am concentrat asupra
părţii mele de slujire pentru care nu doar că aveam un dar, ci şi eram călăuzit de Tatăl în acel
moment. Asta nu înseamnă că de atunci nu am mai avut probleme; încercări, bătălii şi
frustrări, vin din când în când. Dar atunci a fost momentul când am început să înţeleg cu
adevărat realitatea cuvintelor scrise de psalmist în Psalmul 127:
„Dacă nu zideşte Domnul o casă, degeaba lucrează cei ce o zidesc."
Din ianuarie 1994, am avut în biserica noastră mai mult de 800.000 de vizitatori.
Aveam aproape 300 de membri, în echipe de slujire, bine pregătiţi. Cei mai mulţi erau din
biserica noastră, iar alţii proveneau din alte biserici din jurul oraşului, biserici cu care suntem
în bune relaţii. Aceşti oameni slujeau seară de seară, rugându-se pentru vizitatori. Aproape toţi
au făcut cursuri de pregătire pentru a sluji în diferite domenii, cum ar fi rugăciunea pentru
bolnavi, pentru vindecarea rănilor din trecut, eliberare, cuvinte de cunoştinţă, profeţii, etc.
Însă învăţătura fundamentală pe care ei o dobândeau era aceea de a şti cum să-şi rezolve
problemele din inimile lor. Am descoperit că oamenii sănătoşi spiritual îi binecuvântează pe
cei din jurul lor. Aşa cum a spus Isus: „Omul bun scoate lucruri bune din vistieria bună a
inimii lui..."
Şi opusul este valabil: oamenii răniţi îi rănesc pe alţii. De exemplu, majoritatea celor
care abuzează de copii, au fost şi ei, la rândul lor, abuzaţi în copilărie. În ciuda intenţiei de a
nu face copiilor ce le-au făcut lor părinţii, ei duc mai departe blestemul, dacă furia şi
amărăciunea lor nu este eliberată prin puterea iertării şi a pocăinţei. De aceea, liderii din
biserica noastră pun accent pe împlinire, mai degrabă decât pe daruri; acest lucru este valabil
atât pentru membrii echipei de care vorbeam mai înainte, cât şi pentru personalul pastoral.
Rezultatul este că, deşi suntem departe de perfecţiune, mulţi dintre cei care ne vizitează au
spus deseori că dacă au primit ceva de la biserica noastră, a fost o mai profundă înţelegere a
harului şi dragostei lui Dumnezeu pentru copiii Săi.
O capcană în care pot cădea cu uşurinţă creştinii, în special cei chemaţi la slujire „cu
normă întreagă", este aceea de a-şi dezvolta o părere nerealistă despre Duhul Sfânt şi darurile
Lui. Un punct de vedere conform căruia darurile Duhului sunt mai valoroase decât relaţia cu
Duhul. Unii oameni pot ajunge la un nivel în care slujesc în puterea Duhului, dar nu tratează
ca prioritar timpul personal de închinare şi rugăciune înaintea Domnului. Tot aşa, un învăţător
poate avea o mare înţelegere intelectuală şi apreciere pentru Biblie şi teologie, dar poate
neglija persoana Domnului Isus Cristos. Aşa cum am spus-o mai devreme, oamenii pot fi mult
mai îndrăgostiţi de adevărul despre Isus decât de Isus - Adevărul Însuşi. Acesta nu este doar
un pericol potenţial pentru relaţia noastră personală cu Dumnezeu. Dacă un lider ajunge în
punctul în care foloseşte doar darurile Duhului, atunci el va avea dificultăţi în a-i aprecia pe
alţii.
O parte din frumuseţea psalmului 139 constă în faptul că afirmă cu tărie dragostea
inerentă a lui Dumnezeu pentru oameni:
„Tu mi-ai întocmit rărunchii, Tu m-ai ţesut în pântecele mamei mele: Te laud că sunt
o făptură aşa de minunată. Minunate sunt lucrările Tale, şi ce bine vede sufletul meu lucrul
acesta!" (Psalmul 139:13-14)
Dumnezeu iubeşte oamenii. Nu doar mulţimile, masele mari de oameni, ci El iubeşte
pe fiecare om. Datorită acestei iubiri pentru fiecare om, spre deosebire de cea pentru omenire,
L-a trimis Dumnezeu pe Isus ca să moară pe cruce, iar apoi pe Duhul Sfânt ca să ne umple pe
fiecare în parte, pe măsură ce ne predăm vieţile Lui. Cei care sunt în conducerea bisericilor
trebuie să-şi menţină viziunea şi mila pentru cei pierduţi şi răniţi, dintr-o continuă revelaţie a
inimii lui Dumnezeu îndreptate spre aceşti oameni. Isus deseori a slujit celor pierduţi,
înfometaţi şi orbi, cu o inimă plină de milă.
Când un lider începe să-şi folosească darurile spirituale fără a avea o relaţie-intimă cu
Dumnezeu, mai este doar un pas până când se va ajunge la abuzarea oamenilor de dragul
viziunii sau al programului. Oamenii din jurul liderului vor fi văzuţi de acesta ca unelte sau
pioni ce pot fi folosiţi şi uneori trataţi chiar ca instrumente de care el se poate debarasa de
dragul „planului său măreţ". Isus S-a descris pe Sine ca fiind un bun păstor ce este gata să
părăsească cele nouăzeci şi nouă de oi pentru a o putea găsi pe singura pierdută. Intimitatea cu
Duhul Sfânt începe acolo unde are loc o continuă revărsare a revelaţiei inimii lui Dumnezeu.
Doar prin revărsarea inimii lui Dumnezeu în inimile noastre, ajungem să semănăm cu Isus: un
iubitor de oameni, nu doar o persoană preocupată de atingerea unui scop.
În ultimul capitol am discutat despre faptul că Isus, la Cina cea de taină, Şi-a dat jos
veşmintele, pentru a-Şi revela inima. El le-a dat ucenicilor o ultimă lecţie înainte de
crucificare, prin care le-a arătat că El, Domnul, nu a venit pe pământ ca să I se slujească, ci ca
să slujească. Aceasta este una dintre cele câteva ocazii din Biblie în care se prezintă
îmbrăcarea sau dezbrăcarea de haine. Adam şi Eva erau goi şi fără ruşine până în momentul în
care au fost neascultători înaintea lui Dumnezeu. Apoi, s-au acoperit. Regele Saul, în 1
Samuel, capitolul 19, a sfârşit prin a-şi da jos hainele şi a profeţi gol timp de 24 de ore, când
Duhul lui Dumnezeu a coborât asupra lui. David, când a adus chivotul Domnului în cetatea lui
David, s-a dezbrăcat de veşminte şi, folosind o învelitoare de preot ca pe un kilt, a săltat şi a
dansat cu toată puterea lui. Petru, în Ioan 21, dându-şi seama că Isus era Cel de pe mal, şi-a
pus pe el hainele şi a sărit în apă ca să înoate până la El. Toate aceste întâmplări au fost
relatate cu scopul de a ne arăta dorinţa oamenilor de a fi transparenţi sau vulnerabili înaintea
lui Dumnezeu şi a oamenilor. David, atunci când a fost mustrat de soţia lui pentru că „s-a
descoperit cum s-ar descoperi un om de nimic", a răspuns că înaintea lui Dumnezeu, este gata
să se smerească mai mult decât atât.
Singura întâmplare care este mai puţin explicabilă este cea a lui Petru, care s-a
îmbrăcat ca să înoate înaintea lui Isus. Noi ştim că dacă cineva cade dintr-o barcă, trebuie să
se descotorosească de tot ce poate fi greutate, ca hainele groase, căci este mult mai uşor să
înoţi şi să pluteşti fără ele, acestea nefăcând altceva decât să te tragă în jos. Însă observăm aici
că Petru face exact contrariul. El avea doar nişte pantaloni scurţi pe el, căci lucra în barcă, dar
când a aflat că Isus era Cel care le-a spus să arunce năvodul în ape mai adânci, a început să se
îmbrace.
Ca să înţelegem de ce a făcut Petru acest lucru, trebuie să ne amintim ce se întâmplase
doar cu puţin timp înainte. Crucificarea lui Isus era foarte vie înaintea ochilor lui. Dar Petru
era copleşit de ruşine şi vinovăţie. El s-a lepădat de Isus de trei ori în noaptea arestării Lui, de
teamă să nu fie condamnat împreună cu El. Apoi fost foarte bucuros, extaziat, la învierea lui
Isus, dar şi temător din cauza propriei poziţii.
El a fost cel care I-a zis lui Isus: „Doamne, sunt gata să te urmez chiar şi în închisoare
sau la moarte." Petru, la început a fost îndrăzneţ, încrezător, şi poate mândru de credinţa şi
darurile lui. Însă omul care acum sărea în apă era smerit şi nesigur de el. De fapt, acum el nici
nu mai era sigur că Isus îl va primi aşa cum a făcut-o cândva, şi de aici îmbrăcarea,
acoperirea. El se afla acum într-o poziţie similară cu cea a lui Adam şi a Evei, care au luat
frunze de smochin cu care şi-au acoperit goliciunea unul faţă de altul şi faţă de Dumnezeu.
Spre deosebire de Adam şi Eva, Petru nu s-a ascuns de Domnul, ci a fugit, a înotat în
întâmpinarea Lui. Isus, în mila şi compasiunea Lui, i-a slujit lui Petru pentru vindecare.
Pentru fiecare dintre cele trei lepădări ale lui Petru, Isus l-a condus la un punct al mărturisirii
dragostei şi dedicării faţă de El. Ceea ce este important să înţelegem este că deşi Petru era
ruşinat şi acoperit, el totuşi a căutat prezenţa Domnului. El nu s-a mulţumit doar să stea în
barcă, chiar dacă erau binecuvântaţi cu mult peşte de către Domnul.
După ce păcatul lui cu Batşeba şi uciderea lui Urie, soţul acesteia, a fost expus de
profetul Natan, David a scris în Psalmul 51:17:
„Jertfele plăcute lui Dumnezeu sunt un duh zdrobit: Dumnezeule, Tu nu dispreţuieşti o
inimă zdrobită şi mâhnită."
David şi-a dat seama în inima lui că ceea ce Dumnezeu dorea cel mai mult de la el nu
erau mari jertfe exterioare, ca boii şi viţeii. Este atât de uşor să aluneci într-o relaţie cu
Dumnezeu care să fie orientată spre performanţă. Noi presupunem că, deoarece facem
sacrificii şi lucruri bune pentru Dumnezeu, aceasta înseamnă implicit şi că noi umblăm în
plinătatea dragostei lui Dumnezeu.
Petru, până în momentul lepădării de Isus, mai mult ca sigur că devenise foarte
mândru. El a fost cel care a auzit de la Tatăl că Isus este Mesia. Petru a avut credinţa de a ieşi
din barcă şi de a umbla pe ape cu Isus. El a fost unul dintre cei trei ucenici cărora li s-a
îngăduit să-L vadă pe Isus în glorie pe muntele schimbării la faţă. Mândria lui a ieşit însă în
evidenţă atunci când el I-a spus lui Isus să nu meargă la Ierusalim ca să nu fie arestat. Şi apoi,
din nou, atunci când a spus: „Toţi ceilalţi Te vor părăsi, în afară de mine."
Un prieten de-al meu, Ron Allen, care este implicat în slujire de peste 25 de ani,
deseori spune că tactica lui Satan este următoarea: „Dacă duşmanul nu te poate dărâma din
cauza eşecurilor tale, atunci te va doborî prin succesele tale.” Ideea este următoarea: se pare
că, în strădania noastră de a-I sluji lui Dumnezeu, atunci când începem să avem succes, dacă
inimile noastre nu caută inima lui Dumnezeu, începe să se nască mândria.
Mândria este păcatul originar, chiar înainte de crearea lui Adam şi a Evei. A fost
păcatul lui Satan, care a fost furat de propria-i frumuseţe şi glorie, uitând astfel că a fost creat
de Dumnezeu. Adam şi Eva au fost ispitiţi de cuvintele seducătoare ale lui Satan, care le
spusese că pot fi „ca Dumnezeu", că pot avea suficientă cunoaştere, fiind astfel capabili să-şi
controleze singuri vieţile. Dumnezeu urăşte păcatul, dar mai ales, mândria în copiii Săi. Ura
Lui faţă de mândrie este provocată de faptul că atunci când o persoană, inclusiv un creştin,
este mânată de această atitudine greşită, ea nu mai are conştiinţa şi nici dorinţa de a primi har
şi binecuvântare de la Dumnezeu. Domnul este împotriva celor mândri, dar celor smeriţi le dă
har.
Când o persoană, inclusiv un lider creştin, se vede ca foarte importantă datorită
capacităţilor sale, dar fără a avea o inimă mulţumitoare înaintea lui Dumnezeu, mândria poate
deveni predominantă. Pe măsură ce mândria se dezvoltă în viaţa unui creştin, sentimentul
nevoii constante de harul, mila şi călăuzirea lui Dumnezeu devine din ce în ce mai estompat.
Şi atunci rezultatul este: tot mai puţin timp de rugăciune căutându-L pe Dumnezeu, aşteptând
călăuzirea Lui şi slujindu-I Lui. Sindromul acesta se mai poate manifesta şi prin aceea că cei
din familia lui Dumnezeu care nu pot fi la fel de eficienţi ca alţii, încep să fie desconsideraţi.
Dispreţul faţă de cei care nu sunt la fel de unşi sau care sunt „pe muchie de cuţit", poate
deveni din ce în ce mai acut. Şi curând, cei care sunt sub autoritatea noastră sunt percepuţi ca
unelte, pioni care facilitează înaintarea „slujirii noastre", în locul slujirii lui Isus. Şi, pe
nesimţite, ne vom identifica cu munca noastră pentru Cristos, şi nu cu relaţia noastră cu El.
Devenim păstorul, evanghelistul sau învăţătorul „uns". Toţi ceilalţi sunt pe un plan secundar.
Când mândriei i se permite să intre fără a fi depistată, ea ridică bariere între inima
noastră şi inima lui Dumnezeu. Pe măsură ce ne pierdem intimitatea cu El, foarte uşor poate
lua naştere în inima noastră duritatea, asprimea, împietrirea faţă de ceilalţi, care sunt percepuţi
ca fiind de mică importanţă în „planul nostru măreţ". Pavel avertizează asupra acestui
tratament utilitarist faţă de oameni în 1 Corinteni 12. El scrie, în verstele 22 şi 23:
„Ba mai mult, mădularele trupului care par mai slabe sunt de neapărată trebuinţă. Şi
părţile trupului care par vrednice de mai multă cinste, le îmbrăcăm cu mai multă podoabă.
Aşa că părţile mai puţin frumoase ale trupului nostru capătă mai multă frumuseţe."
Pavel se referă metaforic la cei din familia lui Dumnezeu care nu par „valoroşi",
comparându-i cu unele părţi ale corpului omenesc, pe care le apreciem şi le protejăm.
Dragostea lui Dumnezeu pentru oameni este intrinsecă. Fiecare fiinţă umană are o
demnitate şi o valoare dată de Dumnezeu, oricare ar fi chemarea, darul sau rodnicia acelui
om. Pentru acest motiv a venit Isus şi a murit pe cruce-un medic pentru cei bolnavi şi zdrobiţi,
nu pentru cei sănătoşi, un eliberator pentru cei captivi, iar nu pentru cei liberi. Nu există nici o
fiinţă umană pe faţa pământului care să nu aibă valoare înaintea lui Dumnezeu. Din nefericire,
darwinismul, teoria supravieţuirii celui mai tare, a avut un impact nu doar asupra culturilor
lumii laice, ci şi asupra unei părţi a Bisericii. În bisericile cu viziuni şi scopuri înalte, deseori
sunt apreciaţi doar cei care îi pot ajuta pe lideri să-şi atingă ţintele. Opusul este la fel de
deplorabil: o desconsiderare a viziunii, a ungerii şi a chemării doar de dragul de a-i face pe
toţi să se simtă bine, ceea ce duce la mediocritate. Între aceste două extreme se află locul în
care liderii bisericilor se pot dedica încurajării lucrătorilor conform cu darurile lor, dar fără a
pierde din vedere scopul lui Dumnezeu: vindecarea celor zdrobiţi, eliberarea celor captivi,
consolarea şi împrietenirea cu cei singuri, aducerea speranţei în inimile celor deznădăjduiţi.
Biserica nu trebuie să fie doar o armată, ci şi un spital.
Cheia menţinerii echilibrului este întotdeauna intimitatea cu Dumnezeu. O apropiere
continuă de Dumnezeu aduce după sine roade în mai multe domenii. O bună cunoaştere a
Bibliei sau a teologiei poate aduce un cap tobă de carte, aşa cum şi Pavel ne avertiza în 1
Corinteni 8:1. O concentrare asupra faptelor noastre bune şi a realizărilor noastre pentru
Cristos, poate aduce după sine mândrie. Dar dacă, înainte de toate, ne concentrăm în a căuta
faţa lui Dumnezeu, atunci vom ajunge la acest echilibru. Citim şi studiem Biblia pentru că
dorim să-L cunoaştem mai bine pe Isus şi să fim ca El. Îi slujim Lui cu timpul nostru, cu
energia noastră, cu banii noştri, pentru că dorim să-L glorificăm pe El, nu pentru că dorim
titluri sau poziţii. Când ne rugăm nu doar ca să primim răspunsuri la cererile noastre, ci şi ca
să ne închinăm Lui, atunci îngenunchem înaintea Lui, într-o revelaţie profundă înaintea gloriei
şi suveranităţii Sale. Când ne întâlnim cu El în rugăciune şi laudă, suntem smeriţi de continua
revelaţie a iubirii pe care El ne-o poartă nouă, fiinţe nevrednice. Pe măsură ce petrecem timp
cu El, suntem schimbaţi prin descoperirea persoanei Lui. Aşa cum spunea apostolul Pavel, noi
trebuie să mergem „din slavă în slavă", şi nu din învăţătură în învăţătură sau din succes în
succes.
De două ori Petru „a ieşit din barcă". Ambele ieşiri au fost răspunsuri la prezenţa lui
Isus, dar fiecare avea un scop anume. Prima era legată de entuziasmul simţit când L-a văzut
pe Isus făcând ceva imposibil. Petru a vrut să intre în acest joc. Aceasta este inima lui
Dumnezeu pentru noi - să intrăm în joc şi să facem lucruri imposibile, oricare ar fi situaţia în
care ne-am afla. Însă a doua oară, când Isus era pe mal, Petru era disperat şi smerit în faţa
iubirii şi iertării Domnului. La fel simte şi inima Tatălui pentru noi.
„A ieşi din barcă" înseamnă a dori să părăseşti starea în care te afli, precum şi zonele
tale de confort. Înseamnă a fi atât de îndrăgostit de Isus, încât să nu mai doreşti doar să-ţi
târăşti zilele una după alta. Profetul Habacuc, când se referea la a sta în aşteptarea înaintea
Domnului, spunea:
„Iată, i s-a îngâmfat sufletul (celui mândru - n.t), nu este fără prihană în el."
(Habacuc 2:4)
Când Petru s-a smerit şi a venit la Domnul Isus, el a primit iertare, vindecare şi o
însărcinare (Ioan 21). Dumnezeu doreşte ca noi să avem încredere în inima Lui, în mila Lui,
în aşa măsură încât, în loc să ne acoperim ca Adam şi Eva, să alergăm la El. Vedem clar cum
este inima Tatălui în pilda fiului risipitor. Fiul venea acasă cu teamă, iar tatăl, zărindu-1 pe
câmp, aleargă înaintea lui ca sâ-1 îmbrăţişeze.
Dumnezeu vrea să elibereze putere şi autoritate peste Biserică pentru a aduce trezire şi
un mare seceriş. Cheia obţinerii acestor lucruri este mai mult decât credinţă şi revelaţie.
Trebuie să mergem şi noi acolo unde a fost Petru; trebuie să alergăm la Cristos, nu doar ca să
„intrăm în joc", ci, cu smerenie, să căutăm dragostea Lui vindecătoare. Deseori, rugăciunile
noastre sunt „mai multă putere, mai multă ungere". Însă noi trebuie să ajungem în punctul în
care rugăciunile noastre să fie: „Oh, Doamne, cercetează-mi inima, ca să semăn cu Tine din ce
în ce mai mult, ca Tu să creşti iar Eu să mă micşorez!" O mare sărbătoare a Rusaliilor se
revarsă peste Biserică începând cu anii '90. Însă cheia este, aşa cum spunea Isaia:
„...Iată spre cine îmi voi îndrepta privirile: spre cel ce suferă şi are duhul mâhnit, spre
cel ce se teme de cuvântul Meu." (Isaia 66:2)
Izabele
Izabela este pentru prima oară amintită în Biblie în 1 Împăraţi 16:31. După cum spune
versetul 30, regele Ahab a făcut mai mult rău decât oricare alt rege dinaintea lui. Păcatul lui
cel mai mare, care a făcut cel mai mult rău în Iuda, a fost probabil acela de a o lua în căsătorie
pe Izabela. Izabela era o prinţesă, fiica împăratului sidoniţilor. Sidonul se afla în Fenicia,
teritoriu pe care azi se află Siria. Sidonienii practicau unele lucruri care erau (şi încă sunt)
păcate majore. Rădăcina problemei era că ei nu se închinau lui Iehova, ci lui Baal. Baal
înseamnă 'domn şi posesor'; era un zeu care cerea o relaţie de tipul stăpân-sclav între el şi
închinătorii lui. Unii exegeţi cred că există o legătură între Baal, zeul Bel al Babilonului şi
Zeus, marele zeu al Greciei. Astarteea, 'regina cerului' şi soţia lui Baal, era şi ea adorată de
către fenicieni.
Păcatul lui Ahab nu a fost doar că el s-a căsătorit cu o femeie din afara poporului
Israel, ci şi că el a adoptat credinţa şi practicile ei demonice. Trei sunt păcatele majore pe care
Izabela le-a adus din Sidon. În primul rând, negarea Domnului Dumnezeu Iehova, în al doilea
rând, prostituţia rituală din temple introdusă în actul închinării (practică a unora dintre
fenicieni) şi în al treilea rând, aducerea în Israel a unor prooroci şi preoţi falşi ai lui Baal.
Izabelei îi plăcea, de asemenea, să lucreze pe tărâmul spiritual, în afara Împărăţiei lui
Dumnezeu. Ceea ce noi numim astăzi percepţie extrasenzorială, telechinestezie, vindecări
spirituale, etc., era o practică comună a proorocilor şi preoţilor lui Baal. Am putea generaliza
spunând că Izabela avea trei caracteristici majore: în primul rând, răzvrătire împotriva lui
Dumnezeu şi a autorităţii Sale, şi, în acelaşi timp, o afinitate pentru tărâmul spiritual. În al
doilea rând, o concentrare asupra imoralităţii sexuale, iar în al treilea rând, o dorinţă de a
deţine daruri şi puteri spirituale în afara împărăţiei lui Dumnezeu şi de a opera în aceste daruri
pornind de la motive egoiste.
Satan nu este capabil să creeze, întrucât el însuşi este o fiinţă creată. Practica lui
generală are două aspecte: ori încearcă, cu intenţii malefice, să imite ceea ce face Dumnezeu,
ori încearcă să polueze ceea ce Dumnezeu a creat sau (şi) a instaurat (întemeiat). Tot aşa cum
există sfânta trinitate a lui Dumnezeu Tatăl, Dumnezeu Fiul şi Dumnezeu Duhul Sfânt, există
şi o trinitate falsă, malefică. Acest fals ieftin este format din Satan, tatăl minciunilor,
antichristul şi duhul izabelic sau duhul de vrăjitorie. Duhul izabelic, ca opusul fals şi malefic
al Duhului Sfânt, este caracterizat de putere spirituală, daruri, autoritate, cu diferenţa că el
izvorăşte din sursă demonică. Din nefericire, această diferenţă nu este întotdeauna uşor de
observat atunci când începe un război spiritual împotriva unei biserici.
Înainte de a vorbi despre modul în care acţionează o adevărată Izabelă într-o biserică
din zilele noastre, este important să amintim anumite lucruri care ne vor ajuta să recunoaştem
acest duh. Se pare că în multe biserici există o predispoziţie, printre lideri, de a eticheta ca
izabelice două situaţii. În primul rând, ori de câte ori se naşte un conflict cu o femeie
implicată într-o slujire, sau care doreşte să facă parte dintr-una, se ajunge la concluzia pripită
că ea este fie o 'Izabelă' fie sub influenţa unui spirit izabelic. În al doilea rând, se presupune că
duhul sau problema izabelică este ceva ce se poate întâmpla doar femeilor. Baza pentru o
astfel de supoziţie este faptul că în Biblie există două situaţii în care se face referire la
'Izabele', 1 şi 2 împăraţi şi Apocalipsa 2:20, amândouă fiind descrise ca femei. Nu există, însă,
nici o bază biblică din care să deducem că doar femeile pot fi vulnerabile la duhul izabelic.
Una din căile prin care o Izabelă pătrunde într-o biserică este seducţia - fie ea emoţională,
spirituală sau sexuală. Este mult prea simplist să punem semnul egalităţii între seducţie şi
femei. De fapt, orice individ, fie el de sex feminin sau masculin, este susceptibil atunci când
are o inimă motivată de lăcomie, invidie sau gelozie. Pentru că Biblia numeşte două femei
Izabele, nu putem sub nici o formă exclude eventualitatea că şi unii bărbaţi pot fi sub influenţa
acestui duh malefic.
Argumentul conform căruia femeile, fiind vase mai slabe, pot fi folosite cu mai multă
uşurinţă de duhul izabelic, nu este bine fondat. Eu cred că femeile, în general, nu ar trebui să
fie pastori principali sau lideri într-o biserică, însă am văzut si excepţii. Avertismentul biblic
din 1 Corinteni 14 referitor la faptul că femeile nu ar trebui să vorbească în adunări, nu se
referă la poziţia de lider a femeii, ci mai degrabă se referă la faptul că femeile (şi bărbaţii) nu
ar trebui să deranjeze serviciile bisericii punând întrebări. Toate lucrurile trebuie făcute într-un
mod decent şi în ordine. Biblia vorbeşte despre cele patru fiice ale lui Filip care erau
proorociţe, şi se pare că ele erau într-o anumită poziţie de conducere. Chiar şi pe timpurile
Vechiului Testament, Dumnezeu a folosit femei ca Debora, proorociţă şi judecător, care
împreună cu Barac, a condus poporul la victorie împotriva duşmanului. Este adevărat că
femeile sunt vase mai slabe în anumite privinţe. dar în Cristos nu există femeie sau bărbat,
sclav sau om liber; noi toţi suntem una în Isus Cristos. Din nefericire, mulţi bărbaţi creştini au
pus un accent mult prea mare pe anumite pasaje din Biblie pentru a-şi justifica părerea potrivit
căreia femeile sunt cetăţeni de mâna a doua în biserică.
Trebuie să reţinem că în relatarea despre Izabela din 1 Împăraţi, un lider, un bărbat, i-a
îngăduit acesteia să ocupe o poziţie de autoritate. Foarte rar putem găsi „situaţii izabelice" în
care un lider, de obicei un bărbat căruia îi lipseşte discernământul sau tăria, să nu-i fi dat el
însuşi o poziţie importantă Izabelei. Deci, haideţi să privim care este începutul sindromului
Ahab, cel care îi înlesneşte Izabelei înaintarea, un Ahab care este suficient de slab pentru a fi
ademenit de această seducătoare.
Poate că acesta este momentul în care trebuie să menţionăm că există un „duh de
seducţie". Căderea lui Satan s-a datorat, după cum o spune Isaia în capitolul 14, versetul 14,
mândriei. El a vrut să fie ca„Cel Atotputernic". Cu aceeaşi ispită i-a prins în mreje şi pe Adam
şi Eva. El a venit ca un Şarpe şi i-a sedus cu minciuna că, dacă vor mânca din pomul
cunoştinţei binelui şi răului, vor fi„ca Dumnezeu". Seducţia, artele şi partea mistică a slujirii,
par a merge deseori mână în mână. Ezechiel, atunci când vorbeşte despre Satan, identificându-
1 în mod metaforic cu regele Tirului, spune:
„...ajunsesei la cea mai înaltă desăvârşire, erai plin de înţelepciune şi desăvârşit în
frumuseţe. Stăteai în Eden, grădina lui Dumnezeu, şi erai acoperit cu tot felul de pietre
scumpe: cu sardonic, cu topaz, cu diamant, cu hrisolit, cu onix, cu iaspis, cu safir, cu rubin,
cu smarald şi cu aur.; timpanele şi flautele tale erau în slujba ta, pregătite pentru ziua când ai
fost făcut. Erai un heruvim ocrotitor, cu aripile întinse; te pusesem pe muntele cel sfânt al lui
Dumnezeu şi mergeai prin mijlocul pietrelor scânteietoare. Ai fost fără prihană în căile tale
din ziua când ai fost făcut, până în ziua când s-a găsit nelegiuirea în tine." (Ezechiel 28:12-
15)
Isaia se referă la „harpele" lui Satan. Satan, ca şi conducător al îngerilor, „heruvimul
ocrotitor", probabil că deţinea funcţia de conducător principal al închinării. Fiind cea mai
frumoasă dintre toate fiinţele create de Dumnezeu, el probabil că trebuia să fi fost reflecţia
frumuseţii lui Dumnezeu. Păcatul lui a fost că s-a lăsat prins în mrejele propriei frumuseţi,
pentru ca apoi să dorească gloria pentru sine. După ce Satan a fost alungat din prezenţa
veşnică a lui Dumnezeu, el şi-a schimbat frumuseţea, transformând-o în arta seducţiei.
Artele sunt minunate daruri de la Dumnezeu pentru omenire. Mulţi dintre marii artişti
ai Renaşterii şi-au folosit talentul dat de Dumnezeu în primul rând pentru a-L glorifica pe El.
Atunci când talentele, darurile, îndemânările sau frumuseţea sunt folosite de artişti pentru a se
concentra asupra lor însele sau asupra omenirii, artiştii alunecă pe panta lui Satan,
îndreptându-se spre cădere. Deoarece Satan a fost el însuşi un artist, şi încă unul frumos, lui îi
place să se folosească de frumuseţe şi de arte pentru a-i seduce pe oameni, îndepărtându-i de
Dumnezeu.
Femeile, în general, sunt captivate de comunicarea verbală. Bărbaţii sunt mai uşor de
înşelat prin imagini vizuale. Satan a sedus-o pe Eva, iar Eva l-a sedus pe Adam, făcân-du-1 să
nu asculte poruncile lui Dumnezeu. Aceasta ne ajută să înţelegem cum lucrează duhul
izabelic. Regina Izabela a importat probabil nu doar o atitudine demonică de concentrare
deschisă asupra senzualităţii, ci şi prostituţia rituală în temple. Actul de prostituţie în temple
era ceva obişnuit la majoritatea vecinilor Israelului. În Apocalipsa 2:20, Isus mustră biserica
din Tiatira, pentru că o lasă pe „Izabela, femeia aceea" care îşi zice proorociţă, să-i înveţe pe
oameni, dar care i-a condus pe unii din slujitorii lui Isus la imoralitate sexuală. De cele mai
multe ori, atunci când o femeie este sub influenţa unui duh izabelic, ea îşi va folosi
feminitatea pentru a-i seduce şi influenţa pe lideri. Un bărbat mânat de un duh izabelic va flata
şi va etala o falsă compasiune şi înţelegere pentru a-i cuceri pe cei care sunt în conducerea
unei biserici, îndepărtându-i de Dumnezeu.
Datorită faptului că procesele creatoare, profetice şi artistice, sunt foarte asemănătoare,
există riscul ca un mare număr de oameni cu dar profetic şi artistic să cadă pradă unei
influenţe izabelice. Izabela prezentată în cartea Împăraţi şi în Apocalipsa, era implicată în
profeţii, închinare şi imoralitate incitantă, aţâţătoare. Mă îndoiesc că există statistici
referitoare la acest subiect, însă, după ce am fost implicat pe scena internaţională a bisericii
timp de 15 ani, cunosc înspăimântător de multe biserici care au fost devastate de imoralitate.
De obicei, imoralitatea are loc între oameni care sunt implicaţi în slujire la nivel înalt. Multe
soţii de păstori sau presbiteri au fost seduse de lideri de închinare. Mulţi pastori au fost seduşi
de femei profund implicate în lucrările din biserică şi care păreau că îl iubesc pe Dumnezeu şi
că operează în darul profetic.
Totuşi, este important de reţinut că adevăratul scop pe care îl urmăreşte o Izabelă, este
acela de a submina autoritatea pusă de Dumnezeu peste liderii bisericii şi de a-i conduce pe
oameni spre ocultism şi imoralitate. La fel de important este să ştim ce nu este o Izabelă.
Cineva care pune întrebări celor din conducere, cu o atitudine de smerenie, nu este o Izabelă.
Cineva care este epuizat de muncă şi are nevoie de un timp de odihnă, fără a mai avea vreo
responsabilitate în biserică pe o anumită perioadă, nu este o Izabelă. Cineva care are o părere
teologică diferită sau o divergenţă de păreri pe teme filozofice cu liderii şi crede că Dumnezeu
doreşte ca el (sau ea) să meargă într-o altă biserică, nu este în mod necesar un răzvrătit, un
rebel, sau o Izabelă. O persoană care operează sub influenţa izabelică, fie că o ştie, fie că nu,
are misiunea clară de a uzurpa autoritatea, sustrăgând-o de la lideri pentru a o câştiga ea
însăşi.
Adevărul nefericit este că există multe Izabele la lucru în multe biserici. O urmare
tristă a acestui adevăr este că mulţi lideri cărora le este teamă să caute adevărul, acuză pe alţii
de „izabelism", când, de fapt, poate că motivul problemelor lor este cu totul altul.
Răzvrătirea
Vrăjitoria
Pentru a înţelege ce este vrăjitoria, vom adopta metoda aplicată în cazul răzvrătirii, şi
anume, vom analiza răspunsul lui Samuel la neascultarea lui Saul. În 1 Samuel, profetul îi
spune lui Saul că răzvrătirea lui (neascultarea) era totuna cu păcatul ghicirii (vrăjitoria).
Definiţia biblică a răzvrătirii este, simplu, neascultare faţă de autoritatea lui Dumnezeu. În
Grădina Edenului, Adam şi Eva nu au ascultat de Dumnezeu prin aceea că au mâncat din
fructul oprit. Isus a spus în Ioan 14:15:
„Dacă Mă iubiţi, veţi păzi poruncile Mele."
Ascultarea este, întotdeauna, o dovadă a dragostei faţă de Domnul şi faţă de
conducerea bisericii tale.
Neascultarea lui Saul a mers mai departe, devenind răzvrătire. Neascultarea lui nu
izvora doar din lipsa de respect, ci şi din dorinţa de a avea un câştig personal. Samuel a
adăugat la mustrarea sa şi observaţia că „neascultarea este tot atât de vinovată ca ghicirea".
Vrăjitoria şi idolatria merg mână în mână. Idolatrie înseamnă a te închina la ceva sau înaintea
cuiva, altcineva decât Domnul. În Exod 20:3-4, ni se spune:
„Să nu ai alţi dumnezei afară de Mine. Să nu-ţi faci chip cioplit, nici vreo înfăţişare a
lucrurilor care sunt sus în ceruri sau jos pe pământ sau în apele mai de jos decât pământul".
Iacov a scris că„duhul pe care l-a pus... in noi ne vrea cu gelozie pentru Sine".
Dumnezeu urăşte idolatria pentru că ea ne jefuieşte de capacitatea de a ne concentra asupra
Lui şi asupra dragostei Lui pentru noi. Vrăjitoria înseamnă, în esenţă, a opera pe tărâmul
spiritual cu scopul de a-ţi sluji ţie însuţi sau altcuiva.
În cazul neascultării lui Saul, era vorba de o ofensă mai mare decât lipsa de
subordonare. Întâi de toate, el folosea autoritatea care i-a fost dată de Dumnezeu pentru a
prospera. Aceasta este vrăjitorie. În al doilea rând, el prefera comorile de argint, aur, oi şi boi
în locul voii lui Dumnezeu. Aroganţa lui de a sfida voia perfectă a lui Dumnezeu s-a născut
din iubirea idolatră pentru bogăţii. Când un lider spiritual, sau o persoană obişnuită, îşi
foloseşte poziţia, talentele şi autoritatea dată de Dumnezeu" pentru a obţine câştiguri
personale, avem de-a face cu vrăjitoria!
Acesta este cazul multor creştini, care sunt mântuiţi şi vor merge în rai, dar care s-au
abătut de la prima lor iubire. Sistemul de valori al lumii începe să se infiltreze în motivaţiile
acţiunilor lor. S-ar putea ca ei să predice Evanghelia, să înveţe oamenii din Cuvânt, să vindece
bolnavii, dar, într-un fel sau altul, motivaţia inimilor lor să fie aceea de a-şi construi propria
împărăţie, în locul Împărăţiei lui Dumnezeu.
În bisericile de tip penticostal şi carismatic, se pare că există mai multă „vrăjitorie
creştină" decât în alte biserici evanghelice. Noi ştim din relatarea lui Balaam că până şi un
măgar poate profeţi, când există o ungere de la Dumnezeu. Romani 11:29 ne spune
că„...darurile harului lui Dumnezeu sunt fără schimbare". Deseori, Dumnezeu va unge un
om, cum a fost şi Saul, despre care, în omniscienţa Lui, Dumnezeu ştie că se va îndepărta de
prima iubire. Aceasta se datorează în parte faptului că lui Dumnezeu îi place să vindece şi să
mântuiască pe cei pierduţi şi zdrobiţi, şi El nu este atât de pretenţios ca şi noi în ce priveşte
mesagerul pe care-1 foloseşte. Pe de altă parte, aceasta se mai datorează şi faptului că
Dumnezeu vede sfârşitul tuturor lucrurilor, sfârşit care este ascuns ochilor noştri. Oricum, cert
este că unii creştini îşi folosesc darurile spirituale în primul rând pentru câştigul propriu.
Dăruirea spirituală este unul din marile „cârlige" cu care Satan ţine oamenii în sclavia
bisericilor abuzive; ea prezintă două probleme reale pentru biserică şi pentru creştinii
implicaţi. În primul rând, dacă nu există o supraveghere atentă, cu discernământ spiritual, va
avea loc un dezastru. Darurile pot fi evidente în predică, în învăţătură, în ungerea de vindecare
sau în cea profetică. Aproape întotdeauna, limbajul folosit este corect din punct de vedere
teologic". De cele mai multe ori cuvintele şi învăţătura sună foarte biblic. Dar inima,
motivaţiile, sunt incorecte. Aceasta este principala cauză pentru care mulţi creştini din
bisericile abuzive ezită îndelung înainte de a părăsi aceste biserici. Ei ştiu că sunt folosiţi şi
manipulaţi. Ştiu că nu sunt de acord cu o teologie care este din ce în ce mai deplasată, dar cum
se poate ca părerile lor, gândurile lor negative despre acel lider să fie corecte, când ungerea
este atât de minunată?
În al doilea rând, se va manifesta o împărţire a „ambiţiilor" printre cei care îl urmează
pe acel lider. Aceasta înseamnă că discipolii lui vor fi mult mai concentraţi asupra banilor,
numărului de oameni şi semnelor exterioare de succes, decât asupra lui Dumnezeu. Acesta
este principiul pe care eu îl numesc al „dinamicilor spirituale". Dinamicile spirituale arată, în
esenţă, că ucenicii unui lider devin reflecţia personalităţii liderului şi nu a ceea ce spune el.
Isus i-a avertizat pe oameni să facă ceea ce spuneau fariseii, nu ce făceau ei, din cauza
ipocriziei lor. Când o persoană se alătură unei biserici - familie, ea devine recipientul curgerii
spirituale care vine dinspre lideri. Dacă liderii sunt sănătoşi spiritual, atunci discipolii vor
creşte din ce în ce mai sănătoşi. Tot astfel, dacă liderii sunt bolnavi din punct de vedere
spiritual şi emoţional, boala se va transmite ucenicilor. Dacă există o întăritură demonică peste
lideri, cum ar fi iubirea idolatră de bogăţii, de prestigiu, această întăritură va deveni parte din
„bagajul" pe care îl vor căra după ei şi discipolii.
Poate cineva să fie născut din nou şi, în acelaşi timp, să fie implicat în vrăjitorie?
Răspundem apăsat că da. Poate că nu în vrăjitorie pe faţă sau în vrăjitoria în sensul pe care îl
cunoaştem cu toţii, ci în vrăjitoria prin care acea persoană îşi foloseşte darurile spirituale şi
autoritatea în interes personal, nu pentru Dumnezeu şi pentru cei pierduţi. Trebuie să ştim că
există mulţi, foarte mulţi lideri care au de-a face cu vrăjitoria creştină care a acaparat pe unii
membri ai bisericii, care caută să obţină autoritate şi să ocupe poziţii importante. Nu doar
liderii pot fi seduşi de influenţa izabelică. De fapt, orice om care nu are inima centrată pe
Dumnezeu este vulnerabil la a începe să-şi caute propria împărăţie în loc de a-L căuta doar pe
Dumnezeu.
Capitolul 8: De ce este legalismul un păcat ?
„Dacă Duhul harului este absent, atunci Legea există doar ca să condamne şi să
ucidă." (Augustin din Hippo)
„Ba încă şi Legea a venit pentru ca să se înmulţească greşeala; dar unde s-a înmulţit
păcatul, acolo harul s-a înmulţit şi mai mult." (Apostolul Pavel, Romani 5:20)
A dezbate, într-un singur capitol, problema harului şi a legii, înseamnă a face o
nedreptate acestui vast subiect. Ne-ar trebui, probabil, o întreagă carte pentru a înţelege în
profunzime daunele, stricăciunile provocate în vieţile oamenilor datorită concentrării asupra
legii în detrimentul harului lui Dumnezeu. Pe parcursul următoarelor pagini vom încerca să
analizăm puţin de ce legalismul, într-o biserică abuzivă, se aseamănă cu gazul pus pe foc.
Prin natura lor, bisericile cu credinţă „toxică" înclină să adopte legalismul. Acesta
poate avea mai multe forme, nuanţe sau culori. În unele biserici, deşi se predică Evanghelia
harului, regulile „asta ai voie, asta n-ai voie" sau performanţele au mai multă importanţă decât
ceea ce a făcut Isus pe cruce. Pentru a analiza subiectul abuzului spiritual, vom descrie două
din formele cele mai răspândite de legalism, care tind să se extindă cu repeziciune în multe
biserici abuzive.
Primul şi cel mai evident tip de abuz spiritual prin legalism este ceea ce am putea
numi sindromul „crucea plus încă ceva". Acest sindrom se manifestă atunci când oamenii ştiu
că intră în relaţie cu Dumnezeu prin har, datorită preţului cu care au fost răscumpăraţi prin
cruce. Mai târziu, însă, relaţia cu Domnul şi cu ceilalţi este determinată de performanţele
oamenilor, Pe scurt, credinciosul este îndemnat a crede că Dumnezeu îl iubeşte cu adevărat
dacă ajunge la un nivel înalt de sfinţenie exterioară. De obicei, acest nivel este determinat de
cultura creştină a denominaţiei respective sau de mediul din care provine liderul.
De obicei, liderii care abuzează de cei care îi urmează prin concentrare asupra
legalismului, nu văd niciodată „zonele gri". Zona gri este un subiect despre care Biblia nu
specifică dacă este păcătos sau nu. Subiecte ca: pot creştinii să bea vin, să folosească tablete
contraceptive, să se uite la filme, să asculte muzică laică etc. Spre exemplu, haideţi să
aruncăm o privire asupra unei păreri foarte răspândite în bisericile legaliste, în zona gri.
Aceste biserici spun că oamenii obişnuiau să bea vin in biserica primară, însă vinul era
ne-alcoolic. Vinul, de fapt, este alcoolic încă de pe vremea lui Noe, David şi Solomon. În
Psalmi şi în Proverbe ni se atrage mereu atenţia asupra excesului consumului de vin, ceea ce
înseamnă, foarte clar, că vinul era alcoolic. Înainte de a se inventa frigiderul, sucul de fructe
nu se putea consuma aşa cum îl consumăm noi azi. Critica adusă celor 120 din camera de sus,
cum că erau beţi în ziua Rusaliilor, nu-şi are rostul, dacă vinul nu era alcoolic (Fapte 2:13).
Majoritatea liderilor care susţin că este un păcat ca un creştin să consume orice fel de băutură
alcoolică, nu au încercat niciodată să desluşească mesajul din Deuteronom 14:26, sau să-l
includă în teologia lor. Moise a încurajat poporul ca, dacă oraşul în care trebuia să-şi dea
zeciuiala era mult prea departe, să folosească banii de zeciuială pe orice doreau ei, inclusiv
vin sau alte băuturi fermentate: „Acolo, să cumperi cu argintul acela tot ce vei dori: boi, oi,
vin şi băuturi tari, tot ce-ţi va plăcea, să le mănânci înaintea Domnului, Dumnezeului tău, şi
să te bucuri tu şi familia ta." Puţini ar fi cei care ar spune că Moise ar fi încurajat pe cineva să
cadă în păcat.
Poate consumul de vin sau de alcool să fie un păcat? O spunem clar şi răspicat că
poate fi, în multe situaţii. A bea până la intoxicare este greşit din punct de vedere biblic. Pavel
îi încurajează pe cei care sunt liberi în anumite domenii, să nu îşi exercite libertatea înaintea
celor cu o credinţă mai slabă (Romani 14:20-21). Dar atunci când îi scrie lui Timotei (1
Timotei 5:23), Pavel îl încurajează să bea puţin vin, căci îi era benefic pentru stomac. În multe
„zone gri", consumul alcoolului trebuie să fie decis de fiecare om în parte, în funcţie de cei cu
care este împreună, după cum îl călăuzeşte Duhul. De asemenea, cineva care a avut probleme
cu alcoolul în trecut nu ar trebui să fie invitat deloc să consume alcool, deoarece reactivarea
trecutului i-ar putea provoca neplăceri. Sclavia religioasă apare ori de câte ori extremele sunt
puse pe seama călăuzirii Duhului Sfânt. Aşa cum spune Pavel „toţi cei care sunt călăuziţi de
Duhul lui Dumnezeu sunt fii ai lui Dumnezeu".
Acest tip de legalism are efecte distructive pe termen lung şi acţionează în trei direcţii.
Una este în spirit, fiind puterea religiei făcute de om, care încearcă să uzurpeze preoţia
noastră. Isus a murit pentru ca relaţia intimă dintre noi şi Tatăl să fie restaurată. Dumnezeu
doreşte atât de mult intimitatea cu noi, încât îşi pune în noi prezenţa Sa, Duhul Lui, atunci
când ne năştem din nou. Tipul de control religios despre care vorbim este o subtilă încercare
demonică de a ne jefui de călăuzirea Duhului Sfânt şi de a răspunde la alegerile pe care le
avem de făcut în viaţă, nu doar datorită disciplinei, ci din bucuria de a răspunde Duhului
Sfânt. Pavel, în Coloseni 2:20-23, referindu-se la acest subiect, spune:
„Dacă aţi murit împreună cu Cristos faţă de învăţăturile începătoare ale lumii, de ce,
ca şi cum aţi trăi încă în lume, vă supuneţi la porunci ca acestea: 'Nu lua, nu gusta, nu atinge
cutare lucru!' Toate aceste lucruri, care pier odată cu întrebuinţarea lor, şi sunt întemeiate pe
porunci şi învăţături omeneşti, au, în adevăr, o înfăţişare de înţelepciune, într-o închinare
voită, o smerenie şi asprime faţă de trup, dar nu sunt de nici un preţ împotriva gâdilării firii
pământeşti."
În al doilea rând, legalismul reuşeşte, pe o perioadă de timp, să descurajeze victima,
făcând-o să nu mai caute faţa lui Dumnezeu şi să nu I se mai închine. Şi atunci, persoana
ajunge să se concentreze asupra ei însăşi. Aşa cum, cu hotărâre, spunea şi profetul Isaia,
„toate faptele noastre bune nu sunt decât o cârpă murdară" (Isaia 64:6). Pavel spunea că el
nu vrea să fie găsit având o neprihănire derivată din lege, ci, mai degrabă, din harul lui Isus.
Fără nici o umbră de îndoială, creştinii sunt chemaţi să trăiască o viaţă de slujire, sacrificiu şi
neprihănire. Dar, aşa după cum am discutat deja, acest mod de viaţă trebuie să izvorască din
bucuria de a fi ascultător de Domnul, răspunzând îndemnurilor Duhului Sfânt, nu din
încercările noastre nereuşite de a câştiga dragostea lui Dumnezeu. Dumnezeu nu ne-a dat un
duh de robie care să ne facă să ne fie frică, ci un duh de înfiere. După cum spunea Pavel,
Duhul din noi strigă „Ava, Tată!".
Aceasta este libertatea crucii - libertatea de a-L cunoaşte pe Dumnezeu şi de a fi
cunoscut de El! Atunci când, în vieţile noastre, accentul cade pe a primi lucruri de la
Dumnezeu, tindem să fim reticenţi la a ne închina Lui şi a-L căuta. La urma urmei, de ce am
îndrăzni să ne apropiem de El, când ştim ce păcătoşi îngrozitori suntem. De fapt, mulţi dintre
noi, ca şi creştini, suntem plini de mândrie şi alte lucruri care ridică bariere între noi şi
Dumnezeu. Dar de fiecare dată când cădem înapoi în sistemul legii şi încercăm să trăim o
viaţă perfectă pentru a merita dragostea lui Dumnezeu, ne simţim osândiţi. Pavel i-a numit pe
creştinii din Galatia „nebuni" pentru că ei au fost seduşi de această înşelare.
Dumnezeu a vorbit prin profetul Osea şi a spus că israeliţii nu trebuiau să se
relaţioneze cu Domnul Dumnezeu Iehova cum ar face-o cu Baali. Baali este un nume al
falsului dumnezeu Baal, care înseamnă stăpân, relaţia dintre el şi închinătorii lui fiind de
stăpân-sclav. Dumnezeu doreşte ca noi să Îl cunoaştem ca Işi, adică iubit sau soţ, unul căruia
îi pasă foarte mult de noi. Unii creştini, după ce au fost mântuiţi prin har, trăind în biserici de
tip „crucea + legalismul", ajung să fie jefuiţi de înţelegerea naturii, bunătăţii şi milei lui
Dumnezeu.
Isus a spus că atunci când adversarul nostru ne duce la judecată, trebuie să ne
împăcăm cu el repede, în drumul spre locul judecăţii. Dacă noi îndrăznim să stăm înaintea lui
Dumnezeu cu o atitudine de apărare, vom fi întotdeauna găsiţi vinovaţi. Nu trebuie să uităm
că noi suntem păcătoşi mântuiţi prin har. Dar când cel care ne acuză are dreptate, să avem
încredere în mila şi harul lui Dumnezeu şi să ne mărturisim păcatele, căci doar atunci
Dumnezeu se va grăbi să ne ierte şi să ne aducă vindecare. După o anume perioadă de timp,
oamenii care sunt prinşi în legalism nu mai pot distinge vocea Duhului Sfânt, care ne
avertizează cu privire la păcatul nostru, de vocea acuzatoare a lui Satan, care vrea să ne
distrugă. Când Dumnezeu ne pedepseşte, o face din dragoste şi din dorinţa de a ne vindeca.
Satan vrea să arunce asupra sufletelor noastre lanţurile religiei, pentru a ne forţa să ne luptăm
să atingem, fără a reuşi, perfecţiunea. Putem, într-un mod foarte subtil, să ne îndreptăm
privirea de la iubirea lui Dumnezeu spre o frică nebiblică ce ne face să ne fie teamă să ne
apropiem de El. Cât timp facem acest lucru, Isus este înlocuit de Baali-falsul dumnezeu al
sclaviei. Vestea bună devine, încetul cu încetul, o veste rea.
A doua capcană a legalismului, în care cad multe biserici „toxice", este accentul
exagerat pus pe „misiune", neglijând astfel relaţiile. Când spunem relaţii, nu ne referim la
faptul că membrii unei biserici nu petrec timp împreună, deşi, mult prea des, aşa stau
lucrurile. Ci ne referim la modul în care ne evaluăm unii pe alţii. În loc să ne privim unii pe
alţii ca daruri unice de la Dumnezeu, create după chipul şi asemănarea Lui şi vii prin Duhul
Său, noi punem o valoare utilitară unii asupra altora. Nu ne mai preţuim pentru ceea ce
suntem, ci ne evaluăm după performanţele sau contribuţiile noastre.
În primul tip de biserică legalistă pe care l-am analizat, rădăcina problemei era, de
obicei, o săracă teologie a harului. În al doilea tip de biserică, poate exista o bună teologie, dar
ea este ignorată sau călcată în picioare de „maşinăria slujirii". În acest tip de biserică, dacă ai
fost rănit sau zdrobit până acolo încât să nu mai poţi contribui cu timp, energie şi bani, eşti
considerat un sfânt de categoria a doua.
O biserică sănătoasă, după cum am mai spus, are patru componente de bază: o
componentă a pregătirii, una a părtăşiei, una a armatei şi una de spital. O biserică cu o
credinţă „toxică" tipică se specializează pe partea pregătirii şi pe cea a armatei. O astfel de
biserică se concentrează asupra misiunii de a predica vestea bună şi a elibera captivii. Deseori,
aceste biserici acceptă importanţa părtăşiei şi a relaţiilor. Însă relaţiile tind să fie din ce în ce
mai mult centrate asupra misiunii şi tot mai puţin pe dragoste, prietenie şi vindecare. Într-o
biserică bazată pe o credinţă „toxică", foarte rar există componenta de spital. Motivul este că
spitalul e doar pentru cei care L-au ales de curând pe Cristos şi au nevoie de vindecare şi
eliberare, ca parte a procesului iniţial de mântuire.
În mod tipic, consilierea celor cu probleme este scurtă, simplă şi ineficientă. Când un
membru al bisericii începe să vorbească despre lucruri ca depresia, răspunsul clasic este:
„Slujeşte mai mult şi atunci vei secera ce semeni". Când cineva acuză extenuarea, i se spune,
pur şi simplu, să se roage mai mult. Nu să se roage pentru a petrece mai mult timp - cu
Dumnezeu, ci, mai degrabă ca „să se concentreze din nou" pe lucrare. Când cineva vorbeşte
despre faptul că vechi probleme apar din nou în viaţa lui, i se spune că aceste probleme nu
sunt reale, pentru că toate lucrurile au fost făcute noi în Cristos. Când cineva vorbeşte despre
ispite copleşitoare sau alte probleme, i se răspunde imediat: „Citeşte Biblia mai mult".
Problema este că, deşi aceste răspunsuri sunt bune, ele deseori nu constituie întregul răspuns.
Credinţa „toxică" este, evident, o credinţă otrăvitoare şi periculoasă pentru sănătatea
oamenilor. Dacă o biserică nu se concentrează pe dragostea, compasiunea şi harul lui
Dumnezeu, poate veni o zi în care veste cea bună poate deveni vestea cea rea. Isus i-a mustrat
pe liderii religioşi ai vremii Sale care înconjurau „marea şi pământul ca să facă un tovarăş de
credinţă, şi, după ce a ajuns tovarăş de credinţă, fac din el un fiu al gheenei, de două ori mai
rău ca ei înşişi" (Matei 23:15). Acei lideri erau foarte concentraţi asupra jertfelor exterioare,
dar neglijau problemele inimii. Isus i-a asemănat cu nişte vase curate pe dinafară, dar murdare
pe dinăuntru.
Datorită faptului că Dumnezeu este dragoste, întâia Lui prioritate este relaţia noastră
cu El. În bisericile cu credinţă „toxică", accentul se pune întâi pe performanţă, iar apoi pe
părtăşia cu Dumnezeu. În Ioan 15: 8, Isus ne spune că Tatăl va fi proslăvit dacă aducem multe
roade. Dar calea către rodnicia. noastră este „să rămânem în El". Procesul prin care putem
împlini cea mai mare dintre porunci (Marcu 12:30), începe prin a-L iubi întâi pe Domnul cu
toată inima noastră. Apoi urmează mintea noastră şi puterea noastră. Inversând această ordine,
înseamnă că pe al treilea plan ar fi jertfele şi strădaniile noastre, pe al doilea a-L urma
intelectual pe Dumnezeu, iar pe primul plan, ca o temelie, închinarea şi rugăciunile noastre.
David spunea, în Psalmul 63:3, că bunătatea lui Dumnezeu este mai preţioasă decât
însăşi viaţa. Atunci când un lider începe să se folosească de oameni pentru a-şi construi
propriul imperiu, slujirea sa se schimbă dintr-o jertfă de bucurie, în sclavie. Problema nu se
referă la faptul că noi ar trebui să trăim o viaţă de sacrificiu, ci că dărnicia, orice formă ar avea
ea, ar trebui să izvorască din bucuria în Duhul Sfânt. Este mai bine să dai decât să primeşti, şi
deseori noi nu putem intra în bucuria Domnului până când nu învăţăm să ne luăm crucea în
fiecare zi. În cazul credinţei „toxice", pericolul este că oamenilor li se fură valoarea intrinsecă
pe care Dumnezeu o dă fiecăruia dintre noi.
Dumnezeu ne iubeşte atât de mult dintr-o multitudine de motive. Ne iubeşte pentru că
suntem creaţia Lui. El ne iubeşte pentru că ne cunoaşte şi ne înţelege slăbiciunile. Ne iubeşte
pentru că am fost creaţi după chipul Lui. Ne iubeşte pentru că Isus ne-a deschis o cale către
El. Ne iubeşte pentru că, dacă ne-am încredinţat vieţile în mâna Lui, noi suntem acum fiicele
şi fiii Săi umpluţi cu Duhul Sfânt. Într-o biserică ce adoptă credinţa „toxică", toate aceste
motive sunt lăsate undeva în urmă. Oamenii sunt apreciaţi şi uitaţi aproape exclusiv datorită
contribuţiei sau volumului de muncă depusă.
Acest tip de legalism, sau de relaţie cu Dumnezeu pe baza performanţei, afectează atât
relaţia oamenilor cu Dumnezeu, cât şi pe cea dintre fraţi. În bisericile cu credinţă „toxică",
există o clară tendinţă de ierarhizare. O persoană cu o slujire care implică vorbirea, devine
mult mai importantă şi mai spirituală decât un voluntar care mătură în biserică.
Nu toate chemările sunt egale în importanţă, dar toţi sfinţii sunt egali în importanţă
înaintea lui Dumnezeu şi aşa ar trebui să fie unii faţă de alţii. Pavel le-a spus celor din Corint
să nu se mai privească unii pe alţii dintr-un punct de vedere lumesc, ci, mai degrabă, să se
considere unii pe alţii noi creaţii în Cristos (2 Corinteni 5:16-17). Isus le-a spus ucenicilor că
cel mai mare dintre ei trebuie să fie slujitorul tuturor. Când latura misionară a bisericii ia o
amploare mai mare decât dragostea, în mod inevitabil acea biserică va deveni din ce în ce mai
mult un sistem bazat pe teoria lui Darwin, cu privire la supravieţuirea celui mai tare. În
contrast cu acest sistem lumesc de valori, Pavel scrie bisericii din Corint:
„Ba mai mult, mădularele trupului, care par mai slabe, sunt de neapărată trebuinţă.
Şi părţile trupului care par vrednice de mai puţină cinste, le îmbrăcăm cu mai multă
podoabă. Aşa că părţile mai puţin frumoase ale trupului nostru capătă mai multă frumuseţe,
pe când cele frumoase nu au nevoie să fie împodobite. Dumnezeu a întocmit trupul în aşa fel
ca să dea mai multă cinste mădularelor lipsite de cinste: pentru ca să nu fie nici o dezbinare
în trup, ci mădularele să îngrijească deopotrivă unele de altele. Şi dacă suferă un mădular,
mădularele suferă împreună cu el; dacă este preţuit un mădular, toate mădularele se bucură
împreună cu el." (1 Corinteni 12: 22-26)
Lămurirea problemei bisericilor cu credinţă „toxică" începe atunci când unii membri
de seamă ajung la extenuare sau trebuie să apeleze, pentru o perioadă, la componenta de spital
a bisericii. După cum am văzut deja, procesul de sfinţire durează o viaţă întreagă. Există
perioade în vieţile noastre în care devenim suficient de sănătoşi spiritual ca să tratăm
problemele de lungă durată pe care Dumnezeu vrea ca noi să le rezolvăm. Ca şi în cazul unor
pacienţi care au neapărată nevoie de o operaţie, dacă sistemul lor imunitar este prea afectat
sau prea slab, ei trebuie să se înzdrăvenească înainte ca operaţia să poată avea loc. Deseori
Satan are întărituri în vieţile noastre, şi atunci el aşteaptă ani şi ani de-a rândul înainte de a ne
manipula, ca să poată provoca pagubele cele mai mari în Împărăţia lui Dumnezeu. Când acele
momente se apropie, atunci avem o foarte mare nevoie de a citi mai mult Biblia, de credinţă
şi încredere în promisiunile lui Dumnezeu. Dar noi avem nevoie şi de o familie spirituală,
unde transparenţa, dragostea şi compasiunea sunt valori nepreţuite. Dacă această atmosferă nu
este prezentă, deseori noi devenim ca nişte struţi prostuţi care îşi îngroapă capetele în nisip.
În cartea Credinţa „toxică" A înţelege şi a depăşi dependenţa de religie, autorii dau
următoarea definiţie dependenţei de religie:
„Un dependent de religie este o persoană care se foloseşte de credinţă pentru a evita
realitatea şi responsabilitatea. Intenţia unei astfel de persoane nu este de a se închina lui
Dumnezeu, ci de a-şi schimba percepţia asupra realităţii. O astfel de persoană este mânată de
un perfecţionism care o face să caute să-şi câştige bunăvoinţa lui Dumnezeu prin strădanii din
ce în ce mai mari. Religia, şi nu Dumnezeu, îi controlează viaţa."
Bisericile cu credinţă „toxică", ca şi religiile false, atrag mulţi oameni pentru că ele
tind să dilueze problemele acestor oameni în sistem şi în limbaj. Membrii acestor biserici sunt
descurajaţi chiar şi să vorbească despre problemele lor personale sau alte chestiuni intime.
Când o fac totuşi, în loc de dragoste, vindecare sau încurajare li se dau răspunsuri expeditive.
Când membrii încearcă să vorbească despre probleme reale din sistem, ei încep să fie atacaţi
cu clasicele etichetări de „izabele" sau „răzvrătiţi". David s-a rugat fără teamă ca Dumnezeu
să îi cerceteze inima şi să vadă dacă are vreo nelegiuire în ea. Biblia este plină de mesaje
profetice, prin care ni se spune că Dumnezeu, în marea Lui dragoste, vrea să-Şi vindece
copiii. Lui Dumnezeu nu îi este teamă să arate care sunt rănile şi păcatele din trupul Bisericii.
El este dezamăgit atunci când noi nu ne încredem în mila Lui şi încercăm să ne ascundem
problemele sau să ne justificăm.
Noi suntem chemaţi, fără nici o urmă de îndoială, să fim oameni ai misiunii. Duhul lui
Dumnezeu este peste noi ca să vindecăm pe cei cu inima zdrobită şi să proclamăm libertate
peste captivi. Suntem chemaţi să vindecăm bolnavii, să scoatem demonii şi să predicăm
Evanghelia. Noi avem un mandat care ne spune că trebuie să ne îngrijim de orfani şi de
văduve şi să vizităm pe cei închişi. Însă noi nu suntem doar o armată. Noi suntem o familie.
Noi nu suntem doar o corporaţie proiectată să scoată un produs cât mai perfect şi mai eficient
posibil. Noi suntem chemaţi să fim oameni care se iubesc unii pe alţii astfel încât lumea să
vadă că noi suntem ucenicii lui Cristos. Această dragoste trebuie să se bazeze pe uimitorul har
şi pe mila lui Dumnezeu - un dar nemeritat oferit fiecăruia dintre noi. Aceasta nu înseamnă că
trebuie să renunţăm la disciplina din biserică. Înseamnă că trebuie să ne ajutăm unii pe alţii,
ducându-ne poverile unii altora nu doar atunci când suntem tari, ci şi atunci când suntem slabi
şi în momentele grele. Isus ne-a avertizat cu privire la liderii care, în loc să încurajeze, nu se
opresc din a osândi oamenii:
„Ei leagă sarcini grele şi anevoie de purtat, şi le pun pe umerii oamenilor, dar ei nici
cu degetul nu vor să le mişte." (Matei23:4)
Teama tinde să nască izolare. „Sectele" creştine sunt, de obicei, conduse de lideri care
cheamă la izolare de restul trupului lui Cristos şi de societate. Deseori, grupurile sau
persoanele care doresc să controleze, manifestă un evident dispreţ faţă de ceilalţi. Izolarea, fie
în cazul unor indivizi, familii sau instituţii este, de obicei, un mecanism de apărare. Când un
grup trăieşte în frică, membrii lui vor apela la mândrie pentru a-şi justifica nevoia de
distanţare faţă de ceilalţi. Rădăcina problemei nu este, de fapt, mândria, deşi aceasta poate fi o
parte a ei, ci frica.
Când izolarea conduce la o distanţare de alte biserici care predică Evanghelia şi care
învaţă din Biblie, atunci este posibil să avem de-a face cu mândria. Când liderii încep a spune
lucruri de genul: „Uitaţi tot ce aţi învăţat despre Dumnezeu înainte de a veni aici" sau „Noi
suntem singurii care avem adevărata revelaţie", înseamnă că acolo există o mare problemă.
Biblia este plină de instrucţiuni care ne spun să privim cu dragoste pe toţi cei care îl
mărturisesc pe Isus Cristos ca Domn. Apostolul Pavel afirma că nimeni nu poate spune că
„Isus Cristos e Domn", decât prin Duhul Sfânt (1 Corinteni 12:3). De fapt, Isus spunea că
trupul lui Cristos va cunoaşte plinătatea voii lui Dumnezeu numai în unitate (Ioan 17:23). A te
rupe de istoria Bisericii şi de alte grupuri de creştini născuţi din nou, înseamnă, de fapt, a
divorţa de propria familie şi a-ţi nega genealogia.
Când membrilor unui grup li se cere să rupă toate relaţiile din afara grupului, ei trebuie
să considere acest lucru ca un semnal de alarmă. Pavel spunea că noi suntem în lume, dar nu
aparţinem lumii. Valorile şi practicile noastre creştine sunt deseori certate cu sistemul lumesc.
Dar noi suntem chemaţi să fim lumini spirituale care răspândesc adevărata lumină a lui Isus.
Aşa cum Domnul spunea:
„Şi oamenii nu aprind lumina ca să o pună sub obroc, ci o pun în sfeşnic şi luminează
tuturor celor din casă." (Matei5:15)
Isus nu a căzut niciodată în păcat, dar a petrecut mult timp cu păcătoşii, inclusiv cu
hoţii şi prostituatele. Relaţiile unui creştin trebuie să fie, în principal, cu fraţii şi surorile în
Cristos, dar dacă noi ne rupem complet de vecinii şi colegii de serviciu, cum vor putea ei să
vadă dovada dragostei lui Dumnezeu în noi şi prin noi?
Unele biserici şi culte sunt dominate de teama de responsabilitate, de a da cuiva
socoteală. În Proverbe 18:1 se spune:
„Cel ursuz (care se separă de ceilalţi -n.t.) caută ce-i place lui, se supără de orice
lucru bun."
El se separă de alţii căutând să-şi satisfacă propriile plăceri şi contrazice orice gândire
corectă, înţeleaptă.
Mândria spirituală poate apare în orice biserică, dar în cazul unei biserici caracterizată
prin credinţă „toxică", rădăcina cauzei separării este teama de a se apropia prea mult de alţii,
căci atunci, aceştia ar putea observa teologia greşită sau comportamentul abuziv din acea
biserică. Tot la fel, o familie în care un părinte îşi abuzează sexual copiii va evita contactele
apropiate cu alte familii.
Când cineva este înrădăcinat în dragostea lui Dumnezeu, simţul siguranţei şi
semnificaţiei sale vine din relaţia sa cu Dumnezeu şi cu ceilalţi. Când siguranţa şi semnificaţia
noastră izvorăsc din performanţele pe care le atingem, atunci noi nu dorim să stăm prea
aproape de alţii de teama de a nu fi comparaţi cu ei şi de a nu părea mai puţin plini de succes
decât ei.
Un alt lucru rău care rezultă din atitudinea elitistă a liderilor este acela că ei îşi aplică
lor înşişi standarde diferite de cele pe care le aplică oamenilor din biserică. Când această
diferenţiere ajunge la extremă, liderii vor simţi chiar că Dumnezeu le dă o „autorizaţie
specială" pentru a face ceea ce vor ei, chiar dacă faptele lor nu corespund standardelor biblice
obişnuite. Este o mentalitate de „ei şi noi". Liderii care se află într-o astfel de situaţie, deseori
se consideră „unşii lui Dumnezeu". În curând, structura bisericii va cunoaşte o ierarhie şi o
ordine a eşaloanelor asemenea unei societăţi comerciale laice, bazată pe principii şi valori
lumeşti. Cu cât eşti mai aproape de vârful piramidei, cu atât eşti mai „spiritual". Cei care se
află pe treptele de jos, „oile", sunt acolo ca să susţină slujirea „celor unşi". Această atitudine
este în totală contradicţie cu ceea ce spune Pavel în Efeseni 4:1l-13. Pavel afirmă că apostolii,
proorocii, evangheliştii, păstorii şi învăţătorii sunt acolo pentru a pregăti şi echipa biserica,
oamenii, pentru ca ei să facă lucrarea de slujire.
Liderii care adoptă o atitudine de elitism răspund la întrebările referitoare la
comportament şi bani cu citatul biblic „Nu te atinge de unsul Domnului". Aceste cuvinte, ce
aparţin lui David, sunt folosite prin scoaterea lor din context. Uneori, în bisericile abuzive,
pastorii se vor supăra foc dacă nu li te adresezi cu titlul lor de „pastor". Isus ne-a avertizat cu
privire la fixaţia pe care am putea-o avea cu privire la titluri:
„ Şi 'Tată' să nu numiţi pe nimeni pe pământ; pentru că Unul singur este Tatăl vostru,
Acela care este în ceruri. Să nu vă numiţi 'învăţători'; căci Unul singur este învăţătorul
vostru: Cristosul." (Matei23:9-10)
Liderii delegaţi de Dumnezeu trebuie onoraţi ca daruri ale lui Dumnezeu pentru trupul
lui Cristos, dar, în acelaşi timp, ei nu trebuie să se poziţioneze mai presus de trup, căci acesta
este locul lui Dumnezeu, nu al vreunui om. Isus ne-a avertizat că liderii numiţi de El nu
trebuie să fie ca neamurile cărora le place să stăpânească cu autoritate peste oameni ci, mai
degrabă, ar trebui să se modeleze după El. Deşi El era Domn şi Stăpân, El nu a venit ca să fie
slujit, ci ca să slujească.
Unul dintre clasicele (şi tristele) exemple de elitism care apar deseori în bisericile
abuzive, este cel ce ar putea fi numit „blestemarea" acelora din turmă care se decid să plece,
sau care refuză să se supună în domeniile care ridică unele semne de întrebare. În astfel de
situaţii, liderii abuzivi vor lansa judecăţi asupra acelora pe care ei îi percep ca fiind nesupuşi.
Blestemele nu vor fi pe faţă sau cu glas tare, ci vor fi îmbrăcate într-o terminologie biblică.
Un tip de blestem des întâlnit este proclamarea publică de genul: „Cutare şi cutare a
«rupt legământul» cu biserica sau cu liderii". Este extrem de trist atunci când cineva trebuie să
se rupă de un cerc restrâns de prieteni, cu care şi-a împărtăşit viaţa, fiind apoi considerat turist
prin biserici. Dar atunci când un lider, din dorinţa de a se apăra, de a se răzbuna sau din cauza
temerilor, îi atacă în public pe cei care nu vor să se supună, atunci este vorba de blestem.
Acest lucru este greşit din două motive. Isus s spus: „Nu judecaţi" (Matei 7:1). El este
Judecătorul nostru. De obicei, înlăuntrul nostru există prea multe motive amestecate pentru ca
să putem face o judecată dreaptă. Cei care fac astfel de judecăţi, citează, de obicei, exemplul
lui Petru, cu Anania şi Safira. Din acest text, putem deduce că, se pare, Petru nu a rezolvat
situaţia într-o întâlnire publică. El a făcut-o într-o întâlnire restrânsă, împreună doar cu ceilalţi
lideri. În al doilea rând, şi mult mai important, Petru vorbea folosindu-şi darul cuvântului de
cunoştinţă şi al profeţiei. Domnul a împlinit acel cuvânt imediat. Afirmaţiile lui Petru nu au
fost o judecată, ci o dezvăluire a intenţiilor şi acţiunii lui Dumnezeu.
Un alt argument pro „blestem" pe care îl aduc unii este folosirea poruncii pe care
Pavel a dat-o bisericii din Corint de a nu avea legături cu bărbatul care a avut relaţii sexuale
cu mama lui vitregă (vezi 1 Corinteni 5). Ceea ce este extrem de important în acea situaţie
este că acel bărbat făcea parte din biserică şi trăia într-o imoralitate izbitoare. Isus ne-a arătat
cei trei paşi ai procesului prin care putem să ne ocupăm de fraţii sau surorile care au în vieţile
lor păcate clare, cum ar fi imoralitatea. Pavel nu l-a judecat pe omul respectiv pentru că el nu
era de acord cu stilul de conducere al liderilor bisericii. Întreaga epistolă 1 Corinteni se referă
la îndepărtarea din biserică a celor care trăiesc în păcat, dar care susţin că sunt creştini. Nu
există nici o indicaţie cum că ar fi fost vorba de control, abuz sau legalism. Ca lider, am fost
nevoit să decid ca un frate să fie îndepărtat din biserică. Dar aceasta numai după ce cei doi
paşi din Matei 18:15-16 au fost făcuţi. Bărbatul care se afla în acea situaţie, a fost găsit
vinovat în două din trei cazuri de sex în afara căsătoriei şi de seducerea femeilor necăsătorite
din biserică.
Pronunţarea publică a acuzaţiilor de răzvrătire sau comportament izabelic, are cel
puţin trei faţete. În primul rând, noi, ca lideri, trebuie să ne dăm seama că oamenii nu ne
aparţin. Isus este adevăratul lor păstor. Ei nu sunt sub autoritatea noastră, ci a lui Dumnezeu.
Dacă ei păcătuiesc faţă de mine, atunci eu trebuie să fiu gata să îi iert, tot aşa cum Tatăl vrea
să mă ierte pe mine. Faptul că unii păstori aruncă asemenea acuzaţii în public este un indiciu
că ei nu slujesc cu o adevărată inimă de păstor. Atitudinea mea şi dorinţa mea pentru oi ar
trebui să fie ca, dacă nu le pot sluji şi conduce în aşa fel încât să le fie bine, atunci ele să-şi
găsească o biserică şi un lider care pot s-o facă. Inima mea ar trebui să fie îndreptată înspre
ele, nu spre zidirea slujirii mele.
În al doilea rând, odată ce a fost lansată etichetarea persoanei în mod public, ea va
continua să o urmărească mult timp. Aceste acuzaţii vor dăuna celor care nici măcar nu
trebuie să ştie că aceste conflicte au loc. Unii consilieri aseamănă stresul rezultat din astfel de
acuzaţii cu sindromul de stres tardiv caracteristic multora dintre veteranii războiului din
Vietnam. Oricum l-am numi, atunci când cineva pune suflet şi îşi dedică ani din viaţă unei
biserici, pentru ca apoi să plece din biserică în urma unui conflict, durerea poate fi
traumatizantă, indiferent dacă a avut sau nu dreptate. Chiar şi în cele mai groaznice situaţii,
când oaia acuzată este, într-adevăr, o Izabelă sau un rebel, ca şi lider, rugăciunea mea ar trebui
să fie ca ei să găsească har şi vindecare. În loc să pun sare pe rană sau să otrăvesc apele din
jurul meu doar pentru că eu însumi am fost rănit, ar trebui să fiu, pe cât este posibil, în pace cu
acei oameni, chiar dacă a trebuit să oprim părtăşia. Să ne amintim că trebuie să facem
diferenţa între duşmanul nostru, Satan, şi victimele lui, care sunt, uneori, creştini înşelaţi.
A treia problemă privind judecata într-o astfel de manieră, este că nici unul dintre noi
nu este atât de desăvârşit încât să poată judeca în locul lui Isus. De obicei, pastorul consideră
că biserica este un copil drag lui. El şi-a pus inima şi sufletul în ea. Când cineva încearcă să
provoace daune bisericii, păstorul poate deveni ca o ursoaică ce atacă oaia rea pentru a le
proteja pe celelalte. Liderii trebuie să îşi dea seama că, în astfel de situaţii, deşi s-ar putea ca
persoana în cauză să păcătuiască cu adevărat, ei trebuie să-şi pună totuşi întrebarea: „De ce
sunt atât de supărat pe această persoană?".
Reacţionez eu aşa din cauza pericolului la care i-ar putea expune pe ceilalţi sau pentru
că mi-e teamă să nu aducă daune imperiului meu? Răspund eu aşa cum ar face-o Cristos sau
sunt un sclav al nevoii mele de succes şi respect din partea celorlalţi? Să ne amintim cum S-a
comportat Isus atunci când popularitatea Lui scădea. El i-a întrebat pe cei doisprezece dacă nu
doreau şi ei să plece. Nu Şi-a manifestat nici o pretenţie şi nu a atacat pe nimeni. După cum a
spus-o în Ioan 14:30, Satan nu avea nimic în El, nimic cu care să-L fi putut manipula.
Oamenii care sunt în poziţii de conducere trebuie lăsaţi să conducă, altfel nu sunt
lideri. Cu toate acestea, deoarece biserica este o familie, nu o ierarhie, membrii bisericii
trebuie să aibă dreptul de a pune, în smerenie, întrebări. Deseori pastorii sunt abuzaţi de
membrii Bisericii, care sunt împotriva autorităţii şi controlaţi de mândrie. Există însă unii
lideri care adoptă atitudinea de stăpân şi nu de slujitor. Isus a venit ca slujitor pentru noi toţi,
dar El i-a condus pe ucenici, nu invers. Pe fondul dragostei, smereniei şi dedicării, orice
membru al bisericii trebuie să aibă libertatea de a pune întrebări. Dar ei trebuie doar să pună
întrebări. Deseori oamenii spun: „Aş vrea să vă pun o întrebare", dar, de fapt, ei cer, nerostit,
punerea de acord cu părerea sau voia lor. Când un membru dedicat bisericii are întrebări,
trebuie să se poată apropia de lideri şi să pună întrebări, cum ar fi: „De ce adoptăm noi această
slujire? Nu înţeleg", sau „Nu înţeleg de ce această lucrare este atât de costisitoare; mă puteţi
ajuta să înţeleg importanţa costului?". Liderii sănătoşi spiritual şi inteligenţi vor ca şi cei care
îi urmează să fie la fel. Aceşti lideri nu percep astfel de întrebări puse în smerenie şi la
momente potrivite, ca fiind atacuri la adresa autorităţii lor. Liderilor nespirituali le este mereu
teamă să nu fie văzuţi ca nişte conducători care au greşit. Ei se apără ţinându-se la distanţă de
oameni, ca să nu li se poată reproşa niciodată nimic.
Abuzul financiar este, probabil, unul dintre cele mai uşor de observat abuzuri pe care
le comit multe biserici. Din nefericire, există multe biserici care nu folosesc banii într-un mod
atent. Nici nu mai e nevoie să spunem că dacă un lider îşi foloseşte poziţia pentru a folosi
fondurile bisericii în scopuri personale, peste salariul pe care îl primeşte (în urma stabilirii
acestui salariu de comun acord), atunci este vorba de furt. Multe biserici, însă, abuzează de
liderii lor cerându-le păstorilor să lucreze pentru un salariu insuficient ca să-şi susţină familia,
salariu care este sub media venitului membrilor bisericii. Pavel spunea:
„Vrednic este lucrătorul de plata lui." (1Timotei5:18)
Cei care nu sunt de acord ca pastorul să primească un salariu echivalent cu al unui
lucrător laic cu responsabilităţi similare, vor spune adesea: „Cei care lucrează în slujire, ar
trebui să trăiască prin credinţă". Toţi creştinii sunt chemaţi să trăiască prin credinţă şi toţi
creştinii sunt chemaţi să fie slujitori ai Evangheliei. Despre cei care sunt chemaţi să slujească
„cu normă întreagă", Biblia spune că sunt„vrednici de o cinste dublă". A păstori este una din
cele mai stresante funcţii. Membrii bisericilor ar trebui să aibă grijă ca liderii lor sa aibă cele
necesare, căci astfel, eliberaţi de stresul financiar, ei se pot concentra total asupra bisericii.
Totuşi, există şi lupi în haine de oi. Pot fi şi lideri care văd în slujirea lor o modalitate
de a face bani. Banii bisericii trebuie să fie un subiect ce trece de atribuţiile comitetului
bisericii. O biserică sănătoasă ar trebui să discute cu membrii săi situaţia financiară a bisericii
cel puţin o dată la trei luni. O dată pe lună ar fi cel mai sigur. Liderii care văd banii bisericii ca
pe o modalitate de extindere a Împărăţiei lui Dumnezeu nu au nici o reţinere, nimic de ascuns
când e vorba de a spune unde s-au dus banii. Aceasta nu înseamnă că membrii au dreptul să
ceară schimbări în ceea ce priveşte cheltuielile. Să ne reamintim, liderii trebuie lăsaţi să
conducă. Deseori, cei care nu sunt implicaţi într-un sistem sau într-un program, nu pot să
înţeleagă toate costurile necesare. Dar atunci când membrii bisericii înţeleg că banii lor sunt
cheltuiţi pentru lărgirea Împărăţiei lui Dumnezeu, ei sunt stimulaţi să dea şi pe mai departe cu
bucurie.
Atunci când, în mod repetat, liderii folosesc greşit banii bisericii, înseamnă că ei
folosesc resursele financiare într-un mod iresponsabil. Ei vor da citate măreţe prin care vor
încerca să se scuze, spunând că există diferenţe între modul de lucru laic şi cel cleric, etc.
Dacă se vor exercita presiuni asupra lor, atunci ei vor apela la etichetări ca „răzvrătire",
„nesupunere" şi vor afişa nişte feţe triste. Acest comportament este identic cu cel al unui
părinte care îşi abuzează copilul. El se va înfuria şi se va apăra când alţii vor observa
simptomele abuzului la copiii săi. Când există deschidere şi transparenţă, există foarte puţin
loc ca Diavolul să intre.
5. Nehotărâre între a-I sluji lui Dumnezeu şi a-i sluji liderului
6. Legalismul şi condamnarea
Deseori, din cauza izolării şi a necunoaşterii Bibliei, liderii folosesc legalismul pentru
a-i ţine din scurt pe membrii bisericii. În trecut, oraşele miniere erau proprietatea exclusivă a
companiei miniere. Deseori, singura slujbă pe care o puteai găsi era în mină. Dar magazinele
şi casele deţinute de companie erau în aşa fel conduse şi preţurile lor astfel stabilite, încât să îi
ţină pe mineri mereu în datorii. Cu cât mai multe datorii avea lucrătorul, cu atât devenea mai
înrobit. Aşa cum spune cântecul: „Mi-am vândut sufletul magazinului companiei". Aceasta
este o imagine a bisericilor care se concentrează pe regulile ce spun: „Asta ai voie să faci, asta
n-ai voie sa faci". De vreme ce nimeni nu poate fi perfect, conducerea va folosi condamnarea
ca pe o armă prin care să-i lege pe oameni. Oamenii vor veni la biserică de frică şi cu un
sentiment de vinovăţie, nu cu bucurie. În loc ca rugăciunea personală să fie un timp de
dragoste şi comuniune, ea va deveni un fel de trudă religioasă. În loc să fie jertfe de bucurie,
slujirea şi dărnicia vor deveni un sistem legalist.
Aşa cum am văzut în capitolul precedent, există în viaţa unui credincios domenii în
care el trebuie să-şi asume responsabilităţi. Domenii cum ar fi consumul de vin, luarea de
pilule contraceptive, tipurile de sex în căsătorie, şcoala la domiciliu etc., sunt, cele mai multe,
„zone gri". Despre ele, Biblia nu spune explicit dacă sunt bune sau greşite. Acestea sunt
domeniile în care indivizii sau cuplurile trebuie să decidă ce le vorbeşte Biblia, ce le spune
Duhul Sfânt şi care sunt părerile lor personale. Pavel spunea:
„...toţi cei ce sunt călăuziţi de Duhul lui Dumnezeu sunt fii ai lui Dumnezeu."
(Romani8:14)
Atunci când un lider încearcă să controleze oamenii în aceste domenii, el îi jefuieşte
de preoţia lor în Cristos. Când o biserică ajunge să se concentreze mai mult pe a câştiga
dragostea lui Dumnezeu, decât pe ceea ce a făcut Isus pe cruce, legalismul şi legea vor
înlocui, subtil, harul. Amvonul va fi folosit tot mai mult pentru a pune legături peste oameni,
prin condamnare. În loc ca oamenii să fie încurajaţi să umble în libertatea Duhului Sfânt,
căutarea perfecţiunii exterioare devine, tot mai des, o capcană. Serviciile de închinare nu mai
sunt momente de sărbătoare a victoriei lui Isus, ci sesiuni de religioasă flagelare a sufletelor.
Liderii trebuie să-i încurajeze pe oameni să trăiască vieţi sfinte, pe placul lui
Dumnezeu. Dar libertatea de a o face vine de la Duhul Sfânt. Duhul Sfânt, prezenţa lui
Dumnezeu, este darul fără plată al vieţii, pe care l-am primit prin cruce. Satan, fiind
acuzatorul, foloseşte în mod constant legalismul pentru a ne descuraja şi a ne distruge. Când
liderii folosesc mereu legea pentru a certa cu asprime şi a descuraja oile, încurajarea unsă de
Duhul Sfânt este înlocuită de condamnare demonică. Isaia, profeţind despre Isus, spunea că El
nu va zdrobi trestia frântă şi nu va stinge mucul care arde (Isaia 42:3). Deseori, oamenii care
au fost ani de zile în biserici legaliste, păstrează un timp îndelungat sindromul păcatului.
Iacov vorbeşte despre mărturisirea păcatelor unii altora pentru a primi vindecare. Dar într-un
sistem legalist, oamenilor le este teamă să-şi aducă legăturile sclaviei la lumină. În loc de o
atmosferă de dragoste, acceptare şi vindecare, domină un sistem al neprihănirii exterioare şi al
tulburării interioare. Când valoarea unui grup este determinată de nivelul de perfecţiune,
grupul acela va pune întotdeauna pe primul plan problemele şi nu acţiunile ce duc spre
vindecare.
O foarte clară formă de abuz este şi atunci când pastorul îşi arogă dreptul de a încălca
intimitatea mărturisirii. Aici nu ne referim la a da oficialităţilor numele unui criminal sau al
unui om care abuzează sexual copiii, aşa cum cer legile, pentru a-i proteja pe cei nevinovaţi.
Ci, în acest caz, ne referim la faptul că unii păstori preiau informaţia care le-a fost împărtăşită
cu încredere în timpul unei consilieri şi, fără a ţine cont de inima şi vindecarea celui care a
păcătuit, o foloseşte deschis în predică pentru a da un exemplu celorlalţi. De obicei, aceasta se
întâmplă deoarece pastorul simte nevoia de a impresiona turma, arătându-i că el este mai
sfânt, superior celor cărora le slujeşte. Aceasta este o încercare de a introduce teama în
biserică, cu scopul de a obţine controlul asupra ei, Evident, grija principală a acestui tip de
pastor nu este oaia, oricât de bine ar suna predica sa.
Expresia „ţap ispăşitor" vine din Levitic 16. Pentru răscumpărarea păcatelor poporului
evreu, trebuia ca un ţap să fie ucis şi un altul eliberat. Ţapul lăsat liber în pustie este o
prefigurare a eliberării noastre datorită preţului plătit de Isus pentru păcatele noastre.
Dar aceasta poate căpăta o cu totul altă semnificaţie atunci când ţapul ispăşitor este
folosit ca o formă de negare. Când cineva caută să-şi extragă sensul şi siguranţa din
performanţele înregistrate, atunci acea persoană va încerca, de obicei, să evite confruntările şi
responsabilitatea faţă de cineva. Când este pusă în faţa unei probleme, acea persoană va
recurge imediat la scuze, sau va începe să se apere. O persoană care este obişnuită să
evite a fi mustrată, deseori va apela la sindromul „ţapului ispăşitor". Asta înseamnă că
niciodată nu e vina lui. Vina, întotdeauna, este a altcuiva. Aceasta poate duce la două lucruri:
în primul rând, critica este direcţionată mereu spre altcineva, iar în al doilea rând, frustrarea şi
furia generată de situaţia ivită pot fi descărcate asupra ţapului ispăşitor. Actul acesta va scădea
temporar tensiunea situaţiei, dezamorsând-o.
Iată cum ne spune Margaret Josephson Rinck că putem identifica acest proces de
folosire a cuiva ca ţap ispăşitor:
„În acest proces, membrii familiei (sau ai sistemului) au o înţelegere tacită: «Noi
suntem în regulă, dar x sau y are, sau este, o problemă»."
Sindromul „ţapului ispăşitor" este un mecanism de apărare psihologică, folosit pentru
a răspândi îngrijorarea în sânul sistemului. (Amintiţi-vă că un sistem este o entitate care are
atât conţinut (idei, rol şi definiţii), cât şi procese (adică modalităţi de a face anumite lucruri),
şi este complet în sine. Într-un fel, un sistem este suma părţilor sale, dar este mai mare decât
aceasta. Are „o viaţă proprie", dincolo de membrii săi, luaţi ca indivizi.
Atâta timp cât noi (sau organizaţia) privim la cel sau cei aşa-zişi „oameni problemă",
nu mai suntem nevoiţi să ne uităm la propriile noastre eşecuri. Ţapul ispăşitor acaparează
întreaga noastră atenţie, întorcându-ne ochii de la căderile noastre, purtând vina şi ruşinea în
locul nostru. Ori de câte ori vedem acest sindrom manifestându-se în vreun sistem, fie el
familie, fie organizaţie, trebuie să ne dăm seama că este vorba, de fapt, de probleme mai
adânci decât cele ce se văd la suprafaţă, şi care sunt ignorate.
Acest proces de găsire a unui ţap ispăşitor este foarte subtil şi, de multe ori, nici chiar
victima nu-şi dă seama de ce se întâmplă. Uneori, ea pare a avea o problemă, iar ceilalţi par a
încerca „doar să o ajute". De obicei, ţapul ispăşitor este o persoană foarte sensibilă la
anxietatea, la neliniştea din sistem.
Deseori, sistemele (inclusiv bisericile) şi familiile vor căuta mai degrabă să găsească
un ţap ispăşitor, decât să găsească o rezolvare a problemelor dureroase. Asta, mai ales dacă
acceptarea existenţei problemei poate duce la pericolul eşecului, la pierderea vânzărilor, la
scăderea numărului de oameni, a prestigiului, etc. Un manager nepriceput va da vina pe
agenţii lui de vânzări dacă firma lui nu are succes, neînregistrând vânzări. Deseori, pastorii
dau vina pe oameni pentru că biserica nu creşte; ei spun că oamenii nu sunt darnici, nu slujesc
şi nu se roagă suficient. Uneori creştinii au tendinţa de a da vina pe Satan pentru toate
problemele lor, pentru ca imediat apoi să citeze pasajul din 1 Ioan 4:4:
„... Cel ce este în voi este mai mare decât cel ce este în lume..."
Când un sistem cade pradă dorinţei de a găsi un ţap ispăşitor, el devine un cerc vicios,
în care toată lumea are suspiciuni faţă de toată lumea. Oamenilor le va fi teamă să ceară ajutor
sau să-şi mărturisească problemele. „Veriga slabă" este, de obicei, atacată pentru lipsă de
dedicare şi credinţă. Cea mai mare problemă a unei biserici afectate de acest sindrom, este
faptul că vindecarea şi plinătatea devin lucruri rare. Şi cu cât mai mult creşte tensiunea, sub
constanta presiune a lui Satan şi a problemelor vieţii, cu atât oamenii devin mai bolnavi. Când
unul dintre lideri este extenuat şi are nevoie de o pauză, el este repede catalogat ca fiind un
om care „a căzut" sau „şi-a pierdut credinţa". Conducerea fiind judecată după succesele pe
care le obţine, păstorii deseori se vor folosi de oi numai atâta timp cât acestea sunt
performante, debarasându-se de ele imediat ce ele, cred ei, nu mai corespund scopurilor lor.
Sindromul „ţapului ispăşitor" este, de obicei, problema numărul unu a bisericilor cu credinţă
„toxică". Membrii sunt trataţi ca nişte bunuri prin care conducerea obţine ceea ce doreşte.
După cum am văzut mai devreme, oamenii prinşi în capcana bisericilor abuzive sunt
dependenţi de religie. Când o biserică, de la lideri în jos, este alcătuită aproape exclusiv din
dependenţi de religie, Isus devine drogul lor sau instrumentul lor pentru negare. Relaţia lor
personală cu Dumnezeu este deseori desconsiderată, tratată cu uşurinţă. Rugăciunea şi
închinarea sunt văzute mai mult ca nişte unelte, decât ca o modalitate de comunicare cu
Dumnezeu.
Acest ultim semnal de avertizare a prezenţei abuzului este, probabil, cel mai uşor de
observat de către cei care nu sunt implicaţi în acea biserică. Ei vor constata că, în mod
periodic, liderii de sub conducerea liderului principal sau pleacă sau sunt concediaţi. De
obicei, aceste acţiuni nu primesc o explicaţie clară, coerentă, sau sunt învăluite în acuzaţii
care, de obicei, contrastează cu caracterul ştiut al liderului alungat. Motivul esenţial este
aproape întotdeauna acelaşi: liderul sau membrul echipei de conducere fie a avut o
confruntare cu liderul principal abuziv, fie a spus clar că nu mai poate suporta să facă parte
din acel sistem abuziv. Aşa cum spunea W. C. Fields în binecunoscuta sa remarcă:
„Un om poate să-i păcălească pe unii tot timpul, pe toţi, uneori, dar nu poate să-i
păcălească pe toţi oamenii întotdeauna."
Majoritatea liderilor inteligenţi, inclusiv cei abuzivi, vor să fie cât mai bine ajutaţi de
oameni. Excepţie fac, bineînţeles, liderii nesiguri, care se simt ameninţaţi de cei care au mai
multe daruri ca ei, sau care sunt mai împliniţi spiritual decât ei. Aceşti lideri vor pune foarte
rar în poziţii de responsabilitate oameni puternici, cu daruri, împliniţi spiritual, de teama ca ei
înşişi să nu fie văzuţi într-o lumină proastă. Ei au echipe de conducere formate, în mare parte,
din oameni care nu ştiu să spună decât „da", lideri care nu îi contrazic niciodată, nici chiar în
dragoste şi respect. Calitatea liderilor şi a echipei de conducere este, de obicei, un barometru
al „sănătăţii" liderului principal. Cine se aseamănă, se adună. Liderii „nesănătoşi" vor atrage
oameni „nesănătoşi" de partea lor.
Liderii inteligenţi, însă, vor să aibă cei mai buni lucrători. Aici este problema. De
obicei, oamenii care îi susţin, care sunt maturi şi au daruri, vor începe curând să observe
tendinţele abuzive ale liderului principal. Adevăraţii păstori nu se vor preocupa doar de
mărimea turmei, ci şi de starea fiecărei oi în parte. Când ei vor observa că liderul principal are
tot mai mult tendinţa de „a folosi" oile pentru a-şi realiza propria viziune, vor începe, cu
dragoste şi smerenie, să pună întrebări acelui lider.
La început liderul v-a încerca să „netezească" problemele, făcându-le să nu pară atât
de grave. El va spune că, în mod inevitabil, unii oameni, pur şi simplu, nu-şi pot găsi locul
într-o biserică cu viziuni înalte. La urma urmei, nu poţi face omletă dacă nu spargi câteva ouă.
Oricum, nu există nici o biserică perfectă. Iar apoi trec la găsirea ţapului ispăşitor şi încep să
pună pe tapet problemele fratelui respectiv sau ale surorii respective. De obicei, deoarece
liderii asistenţi îl iubesc şi îl respectă pe liderul principal, vor accepta explicaţiile acestuia şi
îşi vor abandona întrebările.
Şi ciclul continuă. De obicei, abuzul devine mult prea grav, înainte ca cineva să vrea
să rezolve, serios, problemele. Aceste probleme nu doar că nu dispar, ci, mai mult decât atât,
se lărgesc şi se dezvoltă. Curând nu va mai fi vorba doar de câţiva oameni răniţi, ci de tot mai
mulţi oameni dedicaţi care îşi vor ridica glasurile, extenuaţi. Acesta este punctul în care cei
suficient de inteligenţi şi experimentaţi nu vor mai accepta etichetările făcute de liderul
principal. Un păstor „bolnav" bate oile atunci când ele behăie sau se împiedică. Un păstor
sănătos spiritual vrea să ştie de ce sunt supărate oile sale şi va rezolva problema. Acesta este
momentul în care cei mai puternici şi mai maturi dintre membrii echipei de conducere, vor
sfârşi prin a pleca din biserică. Ei au ajuns la acel punct în care şi-au dat seama că liderul
principal nici nu va accepta faptul că există o problemă, nici nu va adopta schimbările
necesare. Aceşti lideri vor pleca, nedorind să mai facă parte dintr-un sistem al credinţei
„toxice". Liderul principal, pe de altă parte, se va descotorosi cât de repede posibil de ei
deoarece, crede el, ei reprezintă o ameninţare reală pentru misiunea lui, adică pentru succesul
lui personal. De obicei, cu cât liderul care părăseşte biserica ştie mai multe, cu atât mai
puternic va fi atacul lansat asupra lui de către liderul principal.
Acest scenariu nu este valabil doar pentru bisericile abuzive bazate pe o credinţă
„toxică". Există lideri principali care niciodată nu ar abuza de oameni, dar care sunt atât de
controlaţi de frică şi nesiguranţă, încât nu pot accepta ca alţii să fie promovaţi, să iasă la
rampă. În aceste cazuri, abuzul este, de obicei, limitat la cercul liderilor. Însă, oricare ar fi
situaţia, tot cu o conducere nesănătoasă avem de-a face. Oamenii sănătoşi spiritual cultivă
relaţii sănătoase. Liderii „sănătoşi" ridică biserici sănătoase. Liderii „bolnavi" tind să ridice
ucenici bolnavi spiritual. Liderii bolnavi spiritual caută cu îndârjire succesul exterior, atrăgând
oameni dependenţi de religie, din acelaşi aluat ca şi ei. Ei vor atrage alte persoane care vor
dori să folosească religia şi slujirea ca pe un drog care să le ascundă problemele şi tensiunile
interioare. Acest scenariu este tipic bisericilor implicate de mult timp în abuzul spiritual.
Capitolul 10: Abuzarea liderilor
Calomnia - exprimarea unor acuzaţii false sau a unor reprezentări greşite, care
defăimează şi dăunează reputaţiei unei persoane
Bârfa - expunerea în public a unor fapte intime sau senzaţionale (Noul Dicţionar
Universitar Webster, 1977)
Manipularea - utilizarea fricii, flatării sau vinovăţiei, în mod subtil sau grosolan,
pentru a forţa o persoană să facă ceva ce este împotriva voinţei ei. (autorul)
În mod normal, când ne gândim la abuz spiritual, ne imaginăm un lider cu mână de
fier, un dictator ce este condus de o ambiţie oarbă sau, poate, de o profundă nesiguranţă. În
realitate, mult mai răspândit este abuzul exercitat asupra liderilor de către oamenii din
biserică, decât invers. Acest lucru nu diminuează realitatea durerii suferite de cei abuzaţi de
liderii unor biserici cu credinţă „toxică", realitate pe care încercăm să o prezentăm în această
carte. Cu toate acestea şi problema opusă trebuie luată în discuţie, căci, dacă oamenii răniţi nu
sunt vindecaţi, atunci în mod invariabil ei vor sfârşi prin a-i răni pe alţii, fie ei lideri, fie
oameni din biserică.
Răzvrătirea latentă
Una dintre cele mai comune forme de abuzare a liderilor este aşa numita răzvrătire
latentă sau pasivă. Răzvrătirea pasivă are loc atunci când o persoană nu luptă împotriva
autorităţii pe faţă, în mod deschis, ci atentează la autoritate în mod continuu, subtil, prin
metode mărunte şi ascunse.
Probabil că trăsătura principală a răzvrătirii latente este continua folosire a unui limbaj
subtil, incorect. Victimele răzvrătirii latente au tendinţa de a provoca încontinuu autoritatea.
Nu pe faţă, prin întrebări bine formulate, ci printr-o continuă critică şi prin comentarii subtile.
De obicei, persoanele implicate în răzvrătirea pasivă împotriva unui lider de biserică, vor
îmbrăca răzvrătirea lor în haine aparent spirituale. Ei vor pune întrebări aşa-zis teologice cu
privire la fiecare pas pe care îl face liderul. Desigur, fiecare membru trebuie să aibă
posibilitatea de a pune întrebări şi de a purta discuţii legitime privind învăţăturile, aşa cum o
spunea şi Pavel bisericii din Berea (Fapte 17:10-11). După cum am văzut mai devreme,
membrii dedicaţi bisericii trebuie să poată pune întrebări liderilor, în smerenie, cu privire la
direcţia în care merge biserica şi la deciziile care se iau. În acest caz, însă, ne referim la un
individ care e preocupat mai mult de vânarea de greşeli, decât de problemele reale.
Deseori, cei implicaţi în răzvrătirea latentă sunt oameni aflaţi în imediata apropiere a
liderilor, conducători ai rugăciunii de mijlocire, de închinare, de grupuri de casă, etc. De
obicei, cei din jurul lor ajung să creadă că slujirea tuturor celorlalţi este puţin deviată, în afară
de a lor. Ei îşi vor folosi „deosebita" lor „cunoştinţă" şi „capacitatea de percepere" pentru a
pune sub semnul întrebării şi a submina într-un mod eficace pe toţi cei care reprezintă
autoritatea de peste ei. Sub pretextul „trebuie să le spunem oamenilor să se roage pentru
pastor", ei vor petrece ore în şir la telefon, bârfind sau scriind scrisori denigratoare,
defăimătoare, la adresa pastorului. Dacă sunt traşi la răspundere pentru comportamentul lor,
se vor apăra cu îndârjire, pretinzând a fi cei mai înfocaţi suporteri ai pastorului şi spunând că
ei vor doar „să vegheze asupra lui din punct de vedere spiritual". Mulţi vor pretinde chiar că
Dumnezeu i-a chemat să fie „străjeri" pentru pastor. Dacă ei au cunoştinţe biblice şi teologice,
atunci, deseori, vor petrece după-mesele de duminică, după slujbă, împreună cu alţi membri
„grijulii" şi vor discuta pe îndelete mesajul pastorului, analizându-1, găsind că a fost bun, însă
„suntem îngrijoraţi de câteva dintre cele spuse".
Bârfa şi calomnia sunt păcate serioase. De fapt, Isus a pus calomnia, defăimarea, în
aceeaşi categorie cu adulterul şi crima (Marcu 7:2l-23). „Toate aceste lucruri rele ies
dinăuntru şi spurcă pe om", spunea Domnul. Când o persoană, fie ea şi creştină, nu face decât
să tot mormăie nemulţumită şi să se tot certe, problema reală se află în inima ei. Pavel
poruncise bisericii din Filipi: „Faceţi toate lucrurile fără cârtiri şi fără şovăieli" (Filipeni
2:14). Autorul epistolei către Evrei îi instruia pe creştini:
„Ascultaţi de mai-marii voştri şi fiţi-le supuşi, căci ei priveghează asupra sufletelor
voastre, ca unii care au să dea socoteală de ele; pentru ca să poată face lucrul acesta cu
bucurie, nu suspinând, căci aşa ceva nu v-ar fi de nici un folos. " (Evrei 13:17)
Reiese deci foarte clar, din ambele epistole, că atât răzvrătirea latentă cât şi cea
evidentă împotriva liderilor bisericii, sunt păcate reale împotriva lui Dumnezeu. În ceea ce
priveşte folosirea nepotrivită a limbii, Iacov scria:
„Cu ea binecuvântăm pe Domnul şi Tatăl nostru şi tot cu ea blestemăm pe oameni,
care sunt făcuţi după asemănarea lui Dumnezeu. Din aceeaşi gură iese şi binecuvântarea şi
blestemul! Nu trebuie să fie aşa, fraţii mei! Oare din aceeaşi vână a izvorului ţâşneşte şi apă
dulce, şi apă amară? Fraţii mei, poate oare un smochin să facă măsline sau o viţă să facă
smochine? Nici apa sărată nu poate da apă dulce. Cine dintre voi este înţelept şi priceput?
Să-şi arate prin purtarea lui bună faptele făcute cu blândeţea înţelepciunii! Dar dacă aveţi în
inima voastră pizmă amară şi un duh de ceartă, să nu vă lăudaţi şi să nu minţiţi împotriva
adevărului. Înţelepciunea aceasta nu vine de sus, ci este pământească, firească, drăcească.
Căci acolo unde este pizmă şi duh de ceartă, este tulburare şi tot felul de fapte rele.
Înţelepciunea care vine de sus, este întâi, curată, apoi paşnică, blândă, uşor de înduplecat,
plină de îndurare şi de roade bune, fără părtinire, nefăţarnică." (Iacov3:9-17)
Păcatul este domeniul legitim al lui Satan. Când membrii unei biserici practică bârfa şi
calomnia, sau murmură nemulţumiţi şi se ceartă, indiferent din ce motive, lui Satan i se dau
drepturi legale de acces. Asta înseamnă că în multe biserici există uşi deschise duşmanului,
tocmai din cauza acestei răzvrătiri latente. Am observat în ultimii cincisprezece ani de slujire
internaţională că mulţi pastori, soţiile lor şi familiile lor, par să sufere neobişnuit de mult din
cauza unor boli în trup. Aceasta se datorează deseori problemelor psihice cum ar fi stresul,
datorită blestemelor de-a lungul generaţiilor, luptelor spirituale şi obiceiurilor nesănătoase de
hrănire, cu care toţi avem de-a face. Însă eu sunt convins că, într-o anumită măsură, mulţi
lideri şi familiile lor suferă nejustificat, din cauză că unii membri ai bisericilor păcătuiesc
împotriva liderilor pe care Dumnezeu i-a pus peste ei. Chiar şi atunci când suferinţa fizică nu
este vizibilă, mulţi lideri şi partenerele lor de viaţă par a-şi fi pierdut bucuria de a sluji în
trupul lui Cristos, datorită criticilor necruţătoare ce apar în biserică şi care îi atacă aproape la
orice pas.
Aşa cum se spune în Evrei, nu câştigăm nimic dacă îi întristăm pe cei care ne conduc.
De fapt, acesta este păcat. După cum Isus şi Iacov au arătat, cauza principală a utilizării
greşite a vorbirii este amărăciunea, gelozia şi ambiţia egoistă care se află în adâncul inimii.
Există oameni care pretind că sunt creştini, dar care au un comportament izabelic. Ei încearcă
să uzurpe conducerea instaurată de Dumnezeu, doar ca să-şi umple programul cu ceva, aţâţaţi
de flăcările demonice ale ambiţiei. Cei care se răzvrătesc latent lucrează în aceiaşi direcţie cu
duhul izabelic; ei par a fi foarte spirituali, dar din inimile lor şi de pe buzele lor iese dezbinare
şi egoism.
Răzvrătirea şi „ţapii ispăşitori"
O altă sferă problematică, în care pastorii sunt deseori abuzaţi, este cea în care oamenii
din biserică pretind să fie slujiţi, în loc să o ceară. Abuzul clasic ne duce cu gândul la un lider
care pretinde a fi deasupra oamenilor, folosindu-i, în loc să le slujească. Reversul acestei
situaţii este întâlnit când membrii unei biserici îi tratează pe lideri sau pe păstor ca pe nişte
servitori angajaţi.
Un exemplu des întâlnit este cel al telefonului ce sună disperat la miezul nopţii în casa
pastorului. Scenariul obişnuit este cel al membrului sau al cuplului care a trăit împreună o
viaţă plină de amărăciune sau mânie unul faţă de altul. Pastorul a încercat de multe ori să îi
înduplece cu rugăminţi, să caute consiliere sau, cel puţin, să-i facă să recunoască realitatea
situaţiei lor. Dar acum, la ora 11 noaptea, pastorul trebuie să vină şi să rezolve problema.
Acesta este un exemplu tipic de abuz asupra pastorului, pentru că acel cuplu s-a împotrivit
fiecărei încercări a liderului de a corecta situaţia; însă acum, situaţia este explozivă, iar el
trebuie să vină şi să repare stricăciunile. Nici măcar nu le-a trecut prin gând celor doi că un
pastor lucrează minimum 60-70 de ore pe săptămână şi că are tot dreptul să petreacă o seară
liniştită acasă, în sânul familiei. Este un caz de abuz, pentru că acel cuplu cere, în condiţiile
impuse de ei, un pansament pe vechea lor rană, căutând s-o ascundă vederii, deoarece ei nu
vor să rezolve adevărata problemă - inimile lor. Este un caz de abuz, căci, dacă pastorul este
prea obosit, sau dacă nu sare ca ars atunci când vor ei, cuplul va răspândi zvonul că pastorul
„nu îi iubeşte" îndeajuns pentru a le veni în ajutor. Atunci când discutăm despre mândrie şi
smerenie, trebuie amintit faptul că mulţi sunt gata să admită că se află într-o situaţie dificilă,
dar nu doresc să-şi asume responsabilitatea ei. Deseori, aceşti oameni sunt dependenţi de
handicapul lor. Ei sunt nu atât interesaţi de vindecarea lor, cât de exploatarea problemei lor
pentru a atrage atenţia. Dacă pastorul este suficient de abil pentru a evita manipularea, el este
etichetat ca fiind „nepăsător".
Un prieten de-al meu şi-a început slujirea păstorind o mică biserică din Texas. Casa în
care locuiau el şi soţia lui, era proprietatea bisericii şi era considerată ca parte din plata către
pastor. Într-o zi, când s-au întors acasă au găsit două femei din biserică umblându-le prin
lucrurile personale din dormitor. Credeau că au dreptul să ştie ce poseda pastorul, de vreme ce
biserica îi plătea salariul.
Familia pastorului din biserica baptistă în care am fost mântuit, era deseori chinuită de
telefoane, la orice oră din zi si din noapte. Uneori, apelurile erau normale sau legate de
biserică, dar deseori erau sunaţi de membri ai bisericii care doreau numerele de telefon ale
altora. Nimeni nu se gândea că si ei erau o familie care avea dreptul să nu fie tratată ca biroul
de informaţii non-stop al bisericii.
Poate că cele mai multe abuzuri au loc în bisericile carismatice şi penticostale, unde unii
membri simt că au „un cuvânt de la Domnul" privind direcţia în care trebuie să se îndrepte
biserica. Ei cred că percepţia lor spirituală depăşeşte cumva autoritatea şi însărcinarea
pastorului de a conduce. Aceşti oameni, care vor să fie nişte Samueli sau Ilii, uită că Pavel
a spus că profeţia are scopul de a încuraja, întări şi zidi, nu de a controla şi manipula.
Clasicul lor răspuns, atunci când pastorul nu acceptă cuvântul lor neîntemeiat, este că
pastorul „stinge Duhul".
Manipularea liderilor
Mulţi dintre noi, fie că o ştim, fie că nu, practicăm subtila artă a manipulării. În
general, manipularea implică folosirea fricii, a flatării sau a vinovăţiei pentru a constrânge pe
cineva să facă ceva ce, de fapt, nu vrea să facă. Un exemplu clasic este cel al vânătorului de
maşini la mâna a doua, care, fără scrupule, se gudură înaintea clienţilor necunoscători. El le
toarnă complimente, lăudându-i cât de bine se pricep la maşini. Doar după ce clientul a plătit
mult prea mult pentru mult prea puţin şi vede ce a cumpărat, îşi dă seama că toată această
laudă, această flatare, nu a avut decât scopul de a-1 „pescui". Acesta este un exemplu de
manipulare evidentă. Un exemplu similar este cel al şefului care îi cere angajatului să facă o
treabă foarte neplăcută, care nu era cuprinsă în îndatoririle iniţiale de serviciu. Angajatului i se
spune că ori o face, ori e concediat. Uneori, totuşi, manipularea poate fi o tactică inconştientă.
Uneori este atât de bine să fim în jurul unor anumiţi oameni, încât începem să le facem
favoruri pe care nu ni le putem permite. Nu este neapărată nevoie ca ei să-şi folosească
încurajările într-un mod nesănătos, pentru a profita de pe urma noastră. Dar este posibil ca ei
să ne „hrănească" în acele zone ale vieţii noastre în care ducem mari lipsuri, cum ar fi
afecţiunea şi încurajarea.
Cei care se iubesc sau prietenii apropiaţi folosesc deseori afecţiunea pentru a-şi
împlini nevoile unii altora. Înainte de a-i spune soţului ei că ar vrea să facă o nouă zugrăveală
în casă, soţia îi va pregăti mâncarea lui preferată. Deseori bărbaţii invită o femeie la un
restaurant scump sperând să obţină o noapte romantică. În aceste situaţii, manipularea nu este
în mod necesar rău intenţionată. De fapt, ea poate face parte din regulile sociale obişnuite şi
chiar acceptate în anumite tipuri de relaţii şi prietenii. Manipularea devine nesănătoasă când
ea este un mecanism folosit în mod continuu de o persoană cu autoritate pentru a face
lucrurile într-un fel anume, fie împotriva bunului simţ, fie prin impunerea unui sacrificiu
personal din partea victimei. Manipularea este malefică atunci când manipulatorul nu ia deloc
în seamă persoana pe care o manipulează.
Pastorii unor biserici mici, sub 200 de membri sau în jurul acestei cifre, pot uşor
deveni ţintele manipulării din partea unor membri ai bisericii. Exemplul clasic este acela al
unei biserici care există de mult timp şi care primeşte un nou pastor. Mai devreme sau mai
târziu, noul pastor va începe să schimbe anumite lucruri. Unele dintre schimbări vor fi minore,
dar, până la urmă vor avea loc şi schimbări majore. Acest lucru este de aşteptat, de vreme ce
Dumnezeu ne-a înzestrat cu personalităţi diferite şi lucrează diferit prin fiecare din noi.
Curând, un grup din acea biserică va susţine că lucrurile au mers foarte bine până atunci şi că
aşa trebuie să rămână. Apoi, unul dintre cei care dau o zeciuială importantă în biserică va
merge într-o bună zi la pastor şi-i va spune: .,Ascultă, dacă continui în felul acesta, darurile de
bună voie vor avea de suferit." Cu alte cuvinte, el spune: „Fă bine şi acţionează cum vreau eu,
sau nu voi mai susţine financiar biserica şi tu ştii bine că biserica are nevoie de banii mei." Un
alt exemplu de manipulare este avertismentul: „Dacă continui cu această nouă viziune, unii
vor părăsi biserica." Ei spun, de fapt: „Eu şi prietenii mei ne vom lupta cu tine până la capăt
pe chestia asta, şi chiar dacă ieşi câştigător, tot tu vei pierde, pentru că atunci noi vom pleca
din biserică." În ambele situaţii, manipulatorii nu sunt suficient de maturi ca să-l întrebe pe
pastor, liniştiţi şi în smerenie, de ce orientează biserica în acea direcţie. Iar dacă ei înţeleg cu
adevărat, dar continuă manipularea, avem de-a face cu o răzvrătire.
Membrii bisericii trebuie să aibă dreptul de a pune întrebări în smerenie. Un lider
adevărat va dori ca oamenii din biserică să înţeleagă foarte bine de ce merg într-o anume
direcţie. Un membru bine informat se va ţine, de obicei, de hotărârea luată, pentru că înţelege
de ce face anumite sacrificii. Dar acolo unde este răzvrătire, pe faţă sau latentă, există o
întăritură de egoism care tinde să conducă inima. Acest tip de egocentrism poate duce la
păcatul de a lupta împotriva autorităţii delegate de Dumnezeu.
Noi suntem deseori victime fără voie ale abuzului şi manipulării, fie că suntem lideri
sau nu. Toate aceste exemple au fost descrise pentru a arăta că abuzul nu doar că este foarte
des întâlnit, ci este şi un drum cu dublu sens. A-ţi da viaţa pentru oile tale ca un adevărat
păstor, este un lucru divin. Fiind oameni, liderii cad uneori pradă tentaţiei de a conduce cu
mână forte şi de a manipula. Iar noi, membrii bisericilor, pentru că şi noi suntem oameni,
cădem deseori pradă tentaţiei de a ignora autoritatea delegată de Dumnezeu, de a nu o onora
cum se cuvine şi de a-i abuza pe cei care, în dragostea Sa, Dumnezeu ni i-a dăruit.
Capitolul 11: Dragostea ucigătoare - ruşinea
„Cele mai spirituale fiinţe umane, presupunând că ele sunt şi cele mai curajoase,
experimentează şi cele mai dureroase tragedii: dar, chiar din acest motiv, ele cinstesc viaţa,
căci ea foloseşte cele mai impresionante arme împotriva lor."
(Frederich Nietzsche: 1844-1900 -filozof german)
Unul din cele mai dureroase efecte ale abuzului spiritual de lungă durată este ruşinea.
Ruşinea, spre deosebire de vinovăţia rezultată în urma unui păcat sau a unei greşeli, şi se
manifestă printr-un adânc sentiment de depravare şi lipsă de demnitate. Adevărata crimă
comisă prin abuzul spiritual al creştinilor născuţi din nou, este că neprihănirea pentru care Isus
a murit, ca noi să o avem în locul ruşinii noastre, este, în mare parte, furată victimei.
Consecinţele rezultate în urma abuzului sunt că, deseori, oamenii rămân să se zbată într-o
mlaştină a ruşinii şi a lipsei de speranţă. Aş dori ca în acest capitol să ne concentrăm atenţia
asupra dilemei ruşinii ce apare în relaţia dintre bisericile cu credinţă „toxică" şi victimele lor.
Acum câţiva ani, a fost publicată o carte excelentă, cu titlul: Tot ceea ce trebuie să
ştiu, am învăţat la grădiniţă. Autorul a captat atenţia publicului descriind cu mare măiestrie
crezul după care trăia şi regulile simple pe care le respecta în viaţă:
„Tot ce trebuie să ştiu: cum să trăiesc, ce să fac şi cum să mă comport, am învăţat la
grădiniţă."
Grădiniţa este locul în care noi am învăţat să împărţim toate lucrurile cu ceilalţi, să ne
jucăm fără să trişăm, să nu-i lovim pe ceilalţi copii, să punem lucrurile înapoi de unde le-am
luat după ce le-am folosit, să ne ţinem de mâini şi să nu ne îndepărtăm de grup. Acolo am
învăţat să ne cerem iertare când lovim sau rănim pe cineva, să nu luăm lucruri care nu sunt ale
noastre şi să ne spălăm pe mâini înainte de masă. Este o bucurie să recitim aceste reguli
simple de convieţuire, care ne reamintesc că, odată, viaţa noastră nu era prea complicată.
Din nefericire, însă, viaţa unui adult nu este chiar atât de simplă. Acestea nu sunt
singurele reguli pe care copiii le învaţă când încep să meargă la grădiniţă. Ei experimentează,
poate pentru prima dată, că viaţa nu e atât de cinstită, că oamenii nu împart totul întotdeauna
şi că nu îşi cer iertare atunci când te rănesc. Viaţa poate deveni, dintr-o dată, dificilă sau chiar
copleşitoare când oamenii din afară observă, pentru prima oară, caracteristicile şi trăsăturile
specifice familiei noastre.
Cei mai mulţi dintre noi îşi amintesc momentele cumplite când erau tachinaţi de
prietenii care îi porecleau „aragaz cu patru ochi", „grasu compasu" sau „schelet ambulant".
Poate că ai fost rănit şi buimăcit când cineva râdea de urechile tale puţin prea mari sau de
aluniţa din barbă, deoarece tu credeai că arăţi aşa cum trebuie să arăţi. Poate că ai fost poreclit
în tot felul pentru că erai prea scund sau prea înalt, prea deştept, sau nu prea isteţ. Oricare ar fi
fost încurcătura în care te aflai datorită acestor porecle, te simţeai umilit şi stânjenit când
oamenii râdeau de identitatea ta. Metoda de a răspunde cu alte insulte sau a striga „cine zice
ăla e, tu ai zis şi tu rămâi" nu reuşea să îndepărteze veninul din cuvintele lor. Am învăţat, încă
din grădiniţă, că există cuvinte tăioase, ce pot lăsa cicatrici toată viaţa.
Acest sentiment, că eşti înţepat, rănit de cuvinte ce taie adânc în fiinţa ta, se numeşte
ruşine. Ruşinea este acel sentiment adânc care te face să crezi că există ceva în neregulă cu
persoana ta, ceva ce nimeni altcineva nu are şi pentru care nu mai există speranţă de
remediere. Atunci ajungi să crezi că ai prea multe lipsuri, că nu ai valoare şi că, poate, eşti
rezultatul unei greşeli. Când experimentezi ruşinea, te simţi izolat şi înstrăinat de ceilalţi. Te
simţi ca şi cum un pod s-a rupt în două, tu te afli pe un mal, iar restul lumii se uită lung la tine
de pe celălalt mal. Simptomele ruşinii sunt păreri, emoţii şi comportamente care redau
durerile din interior, dureri cauzate de faptul că ne vedem separaţi de ceilalţi pe vecie.
A te simţi ruşinat este foarte diferit de a te simţi vinovat. În conversaţie, deseori noi
confundăm aceste două noţiuni. De exemplu: „Mă simt vinovat că nu am înapoiat cartea de la
bibliotecă la timp." Sau „Mă simt vinovat că am fost prins depăşind limita de viteză." Ceea ce
noi experimentăm de fapt, în ambele situaţii de mai sus, este ruşine, nu vinovăţie. Adevărata
vinovăţie morală este, întotdeauna, rezultatul încălcării standardelor lui Dumnezeu. Vinovăţia
spune: „Am greşit, am făcut ceva ce nu trebuia să fac", pe când ruşinea spune: „Eu sunt o
greşeală, e ceva în neregulă cu mine". A te simţi ruşinat este cea mai dureroasă experienţă pe
care eul o poate provoca eului, indiferent dacă ea este resimţită ca umilinţă, ca laşitate sau ca
eşec în a răspunde cu succes provocărilor. Ruşinea este o rană în lăuntrul nostru, care ne
desparte de noi înşine şi de ceilalţi.
Atunci când încălcăm legile lui Dumnezeu, când suntem vinovaţi, noi ne putem cere
iertare, iar Dumnezeu va şterge păcatul nostru. Este simplu. El nu-şi mai aminteşte de fapta
noastră. Şi nici nu cere nimic în schimb. Eu cred că noi suntem atât de obişnuiţi să simţim
ruşinea, încât nu mai facem diferenţa între ruşine şi vină. Am făcut o greşeală sau sunt eu
însumi o greşeală? Recent, am fost nevoit să mă înfăţişez la tribunal în faţa judecătorului ca să
plătesc o amendă pentru exces de viteză. A trebuit să spun cu voce tare, ca declaraţia să-mi
poată fi înregistrată la dosar, „Sunt vinovat!" Şi am fost vinovat, am încălcat legea. Cu toate
astea, nu am simţit că din această cauză mi-am pierdut valoarea ca persoană. Am făcut o
greşeală. Asta e tot. Nu m-am simţit obligat faţă de judecător, faţă de mine însumi sau faţă de
Judecătorul Ceresc să-mi fac o autocritică la sânge şi să mă ruşinez spunându-mi că sunt o
greşeală (cu toate astea, ca un făcut, am fost oprit de agentul de circulaţie chiar în faţa
bisericii, în dimineaţa de Paşti şi, e de la sine înţeles, toată lumea m-a văzut!).
Tristeţea este că în familiile şi în bisericile noastre, noi primim supradoze de ruşine.
Suntem bombardaţi în fiecare zi cu mesaje prin care ni se comunică faptul că nu suntem
suficient de buni, de perfecţi sau de deştepţi. Ne trezim în fiecare dimineaţă şi ne mobilizăm
iar şi iar ca să demonstrăm lumii (şefilor noştri, pastorilor noştri, semenilor noştri) că putem
face lucrurile mai bine. Deşi suntem adulţi, ne purtăm ca nişte copii care se întrec să atragă
atenţia părinţilor şi strigă: „Hei, tati, uită-te la mine!". Undeva, în minţile noastre, noi începem
fiecare nouă zi sperând şi urându-ne „Vreau să fiu perfect!". Căci, dacă am fi perfecţi, am
putea să facem lucrurile perfect şi, prin urmare, nu am fi nevoiţi să experimentăm durerosul
sentiment al ruşinii.
Unul dintre motivele pentru care suntem atât de obişnuiţi cu ruşinea şi acceptăm să
trăim o viaţă plină de ruşine, este că am practicat-o o lungă perioadă de timp.
„Dumnezeu a făcut pe om după chipul Său, l-a făcut după chipul lui Dumnezeu; parte
bărbătească şi parte femeiască i-a făcut." (Geneza l:27)
Deseori mă întreb cum trebuie să fi fost pentru Adam si Eva să vadă reflecţia şi
asemănarea lor cu Dumnezeu, dacă s-ar fi uitat într-o oglindă. Singura imagine pe care Adam
si Eva o puteau vedea sau pe care au cunoscut-o vreodată era Imago Dei, imaginea lui
Dumnezeu. Am putea noi să ne imaginăm cum trebuie să fie să ai doar dragoste
necondiţionată şi respect absolut pentru tine însuţi, când te uiţi în oglindă? Să fim complet
transparenţi înaintea Tatălui şi unul înaintea altuia, fără a fi nevoiţi vreodată să ne ascundem
sau să ne apărăm? Nu trebuie să ne mirăm că la început bărbatul şi femeia erau goi, dar nu
simţeau nici un pic de ruşine. Domnul îşi reflecta mesajul, adevărul despre ceea ce erau ei, în
însăşi fiinţele lor.
„Şarpele era mai şiret decât toate fiarele câmpului pe care le făcuse Domnul
Dumnezeu. El a zis femeii: 'Oare a zis Domnul cu adevărat: „Să nu mâncaţi din toţi pomii
din grădină?’ Femeia a răspuns şarpelui: 'Putem să mâncăm din rodul tuturor pomilor din
grădină. Dar despre rodul pomului din mijlocul grădinii, Dumnezeu a zis: „Să nu mâncaţi
din el şi nici să nu vă atingeţi de el, ca să nu muriţi’. Atunci şarpele a zis femeii: 'Hotărât că
nu veţi muri; dar Dumnezeu ştie că, în ziua în care veţi mânca din el, vi se vor deschide ochii
şi veţi fi ca Dumnezeu, cunoscând binele şi răul' Femeia a văzut că pomul era bun de
mâncat şi plăcut de privit şi că pomul era de dorit ca să deschidă cuiva mintea. A luat deci
din rodul lui si a mâncat; a dat şi bărbatului ei, care era lângă ea, şi bărbatul a mâncat şi el.
Atunci li s-au deschis ochii la amândoi; au cunoscut că erau goi, au cusut laolaltă frunze de
smochin şi şi-au făcut şorţuri din ele. Atunci au auzit glasul Domnului Dumnezeu, care umbla
prin grădină în răcoarea zilei: şi omul şi nevasta lui s-au ascuns de Faţa Domnului
Dumnezeu printre pomii din grădină. Dar Domnul Dumnezeu a chemat pe om şi i-a zis:
'Unde eşti?' El a răspuns: 'Ţi-am auzit glasul în grădină şi mi-a fost frică pentru că eram gol,
si m-am ascuns." (Geneza 3:l-10)
Relaţia lui Adam şi a Evei cu Dumnezeu s-a schimbat pentru totdeauna. Nu mai erau
transparenţi, deschişi, ci erau expuşi, vulnerabili, plini de teamă şi ruşine. Ei ştiau că erau
vinovaţi de a fi încălcat singura cerinţă pe care Dumnezeu le-a adresat-o.
Pentru prima dată, ei s-au văzut altfel decât reflecţia perfectă a lui Dumnezeu. Ei
amândoi puteau vedea tainele şi răul în ei înşişi şi unul în altul. Părerile referitoare la cine
erau ei s-au schimbat, si, din acest motiv, li s-au schimbat şi sentimentele. Deoarece Adam şi
Eva L-au abandonat pe Dumnezeu, şi Dumnezeu, la rândul Lui, i-a abandonat pe ei. Acest
abandon originar este sursa ruşinii care a intrat în lume. Experienţa abandonului face ca
persoana care este abandonată să rămână cu sentimentul lipsei de valoare. Respingerea este o
experienţă îngrozitoare. Şi totuşi, chiar dacă abandonul lui Dumnezeu faţă de Adam şi Eva
este relativ (Dumnezeu este Cel care i-a îmbrăcat pe cei doi, chiar dacă i-a izgonit din
grădină), se pare că noi l-am abandonat pe Dumnezeu în mod absolut.
De vreme ce acum ştim cu toţii că nu mai suntem reflecţia perfectă a lui Dumnezeu,
am învăţat (poate mult prea bine) să ne acoperim imperfecţiunile. Suntem bine antrenaţi, ca
nişte atleţi care se pregătesc pentru Olimpiadă, să ne apărăm, să învinovăţim şi să ne protejăm
eurile cu orice preţ, Doar gândul de a deveni intimi, transparenţi sau de a ne încrede cu toată
inima într-o altă persoană, este înspăimântător. Ne simţim expuşi şi vulnerabili, frica ne
paralizează. Alergăm ca să ne găsim un loc unde să ne ascundem, ne protejăm prin nişte
puternice mecanisme de apărare, doar ca să ne simţim în siguranţă, protejaţi de durerea
respingerii, sperând că nimeni nu va afla şi nici nu va expune adevărul referitor la cine suntem
noi în realitate. Ruşinea ar fi de neîndurat dacă oamenii ar afla că... „eu nu sunt perfect", şi,
prin urmare, „nu merit dragostea lor!"
Adevărul este că noi suntem vrednici deoarece Dumnezeu spune că suntem vrednici.
El nu Şi-a schimbat niciodată modul de a ne privi; noi am făcut-o. Noi încă suntem o reflecţie
a imaginii Sale perfecte, cu toate aluniţele şi cu toţi negii de pe feţele noastre. El a fost foarte
sincer când ne-a creat şi a spus: „Toate sunt bune." Oglinda lui Dumnezeu a reflectat o
imagine perfectă, imaginea Lui reflectată în noi. Însă oglinda noastră este crăpată. Noi vedem
imperfecţiuni, cioburi şi, mai ales, negi. Noi vedem aceste lucruri in noi înşine şi le vedem şi
în alţii.
Una dintre căile prin care noi aflăm cine suntem este cea a reflectării în oglinda
celorlalţi oameni. Cea mai mare influenţă în vieţile noastre o au părinţii şi familiile noastre. Ei
reflectă adevărul (aşa cum îl văd ei) cu privire la noi. Fiecare familie are fisurile ei. Nu există
pe această planetă nici o familie care să deţină oglinda perfectă. Nu contează familia în care
te-ai născut sau ai fost adoptat, noi toţi trecem printr-o anumită zdrobire şi ruşine. Mai există
şi alte persoane care joacă un rol extraordinar în vieţile noastre. Profesorii si prietenii,
asociaţii şi pastorii pot influenţa puternic imaginea pe care noi o avem despre noi înşine.
Există mulţi oameni care intră în vieţile noastre şi-şi lasă o puternică amprentă asupra
identităţii noastre, amprentă ce durează o viaţă întreagă. Noi putem fie să le mulţumim şi să îi
binecuvântăm pentru aceasta, fie să îi iertăm.
Adevărul absolut despre cine suntem noi cu adevărat, îl deţine numai Dumnezeu.
Identitatea şi moştenirea noastră, indiferent de cuvintele care ni s-au spus sau de părerea pe
care o avem despre noi înşine, vin de la El. Psalmii sunt plini de promisiunile lui Dumnezeu,
promisiuni prin care El ne asigură de dragostea Lui necondiţionată şi de respectul pe care îl
are faţă de noi. Chiar dacă tatăl şi mama noastră ne părăsesc, chiar dacă prietenul nostru cel
mai bun se întoarce împotriva noastră, chiar dacă suntem abandonaţi de soţul nostru în
tinereţea noastră, dragostea lui Dumnezeu rămâne cu noi. Domnul ne-a spus că:
„...veţi cunoaşte adevărul şi adevărul vă va face liberi." (Ioan 8:32)
Provocarea din această afirmaţie este că, pentru a putea fi eliberaţi, noi trebuie să
aflăm mai întâi care este adevărul Lui despre noi. Identitatea şi moştenirea pe care El ne-a
dat-o este foarte diferită de identitatea şi moştenirea pe care o primim de la această lume.
Unul din locurile de mare influenţă şi în care putem afla despre adevărul lui
Dumnezeu, este biserica. Din nefericire, majoritatea bisericilor nu sunt foarte diferite de
familiile din care provenim. Când ne adunăm împreună, noi avem aceeaşi denaturată imagine
axată pe ruşine, despre noi înşine, despre ceilalţi şi despre Dumnezeu. Trebuie oare să simţim,
să gândim şi să ne comportăm într-un mod diferit atunci când trecem pragul unei clădiri de
biserică? Noi suntem aceiaşi, oriunde ne-am afla. Putem acţiona diferit, în funcţie de locul în
care ne aflăm, dar asta înseamnă a ne da drept alţii. Motivul pentru care biserica este atât de
puternică şi poziţia pastorului are o atât de mare influenţă, este că noi ascultăm în fiecare
săptămână mesaje care ne transformă vieţile. Iar noi, la rândul nostru, putem influenţa şi
schimba comunitatea în care trăim. Prin convertire noi suntem influenţaţi să gândim altfel
despre noi înşine, despre ceilalţi şi despre Dumnezeu. De aceea, ar trebui ca biserica pe care ai
ales-o să reflecte, cât mai exact şi corect posibil, imaginea lui Dumnezeu.
Biblia ne spune să examinăm toate lucrurile cu mare atenţie şi să le păstrăm pe acelea
care sunt drepte şi adevărate (1 Tesaloniceni 5:21). Este important, chiar şi în biserica noastră,
să examinăm ceea ce învăţăm şi ceea ce ni se spune. Aidoma părinţilor noştri naturali (care ne
vor binele), pastorii şi liderii noştri văd şi ei viaţa ca o reflexie într-o oglindă crăpată. Este
absolut necesar, pentru sănătatea şi bunăstarea sufletului tău, să îl întrebi pe Dumnezeu, să
cauţi să afli adevărul Lui despre cine este El, cine eşti tu şi cum trebuie să trăieşti. Domnul a
spus că dacă noi urmăm învăţăturile Lui, vom afla adevărul, iar adevărul ne va elibera. În
bisericile noastre, noi i-am dat pastorului o poziţie de autoritate şi putere, poziţie de pe care el
ne poate influenţa acţiunile şi convingerile. Nimeni, în afara familiilor noastre, nu are o astfel
de „jurisdicţie" asupra vieţilor noastre. Trebuie să fim recunoscători pentru pastorii care au
reflectat şi au adus în vieţile noastre sănătate, vindecare şi dragoste.
Pastorii care au abuzat de poziţia lor de autoritate şi putere ca să controleze şi să
manipuleze oile, nu sunt decât nişte farisei. Ei sunt călăuze oarbe, ipocrite şi necurate. Isus ne-
a avertizat să fim atenţi, să veghem împotriva aluatului fariseilor şi saducheilor. Credinţele lor
religioase sunt atât de nocive, atât de distorsionate, încât ei pur şi simplu închid uşa Împărăţiei
lui Dumnezeu înaintea oamenilor. Când păstorii exploatează şi controlează biserica prin
învăţături religioase ce declanşează sentimentul de ruşine, acest lucru este tot atât de dăunător
ca şi abuzul fizic, verbal sau emoţional. Tot aşa cum în urma abuzului fizic victima rămâne cu
răni pe trup, abuzul spiritual lasă cicatrici în psihicul şi în sufletul nostru. Aceste răni sunt
deseori provocate de persoane cărora li se acordă respect şi cinste în societate, în virtutea
rolului lor de lideri religioşi şi de modele de autoritate spirituală. Ei îşi bazează această
autoritate pe Biblie, Cuvântul lui Dumnezeu, şi se văd pe ei înşişi ca fiind păstori cu o
însărcinare divină, sacră. Dar atunci când ei violează această încredere, când ei abuzează de
autoritatea dată lor, când folosesc greşit puterea clericală pentru a controla şi manipula turma,
rezultatele pot fi catastrofale.
Am aflat că aproape toate familiile controlate de ruşine, au caracteristici şi credinţe
similare. Am ajuns la această concluzie în urma studiilor făcute asupra alcoolicilor şi a
familiilor lor. Tot la fel, familiile în care ruşinea este relativ absentă şi care funcţionează bine,
împărtăşesc caracteristici şi credinţe similare. Este important să examinăm aceste modele
deoarece „aşchia nu sare departe de trunchi". Noi putem fi atraşi foarte uşor, putem uşor
reproduce lucrurile cu care suntem familiarizaţi. Fie că este vorba de biserica noastră sau de
familia noastră, efectul mesajelor noastre răstălmăcite, bazate pe ruşine, va fi ceva ucigător,
care ne va afecta gândirea, loialitatea faţă de alţii şi moştenirea pe care o lăsăm generaţiei
următoare.
Logica ucigătoare
Locul în care trebuie căutate credinţele şi percepţiile noastre, depozitul acestora, este
mintea. Gândurile noastre şi adevărurile noastre constituie esenţa modului în care noi
percepem propria noastră persoană şi lumea în care trăim. Cu cât moştenim mai multă ruşine,
cu atât mai ucigătoare devine gândirea noastră. Există un proverb care spune că omul este
asemenea modului în care gândeşte. Este adevărat. De fapt, oamenii de ştiinţă au dovedit ceea
ce Domnul ştia dintotdeauna. Gândurile noastre controlează, de fapt, comportamentul şi
sentimentele noastre. Acesta e motivul pentru care este atât de important să ştim adevărul
despre cine suntem noi şi cine este El. Ceea ce credem declanşează emoţiile, iar emoţiile
declanşează comportamentul. Ca să îţi schimbi sentimentele, trebuie să îţi schimbi mai întâi
gândirea. Pavel spune în Romani 12:
„...pentru îndurarea lui Dumnezeu, să vă aduceţi trupurile voastre ca o jertfă vie,
sfântă, plăcută lui Dumnezeu: aceasta va fi din partea voastră o slujbă duhovnicească. Să nu
vă potriviţi chipului veacului acestuia, ci să vă prefaceţi, prin înnoirea minţii voastre..."
Prin înnoirea minţii noastre şi prin conformarea noastră la adevărul Lui, noi vom
cunoaşte adevărul, iar adevărul ne va face liberi. O gândire ucigătoare produce sentimente
ucigătoare, care, ia rândul lor, vor da naştere ia un comportament nociv. Cel mai important
cadou pe care ţi-1 poţi oferi este schimbarea gândirii ucigătoare, bazate pe ruşine.
Loialitatea ucigătoare
Dacă gândirea noastră este murdară, ea va influenţa orice relaţie a noastră. Mesajele
bazate pe stârnirea sentimentului de ruşine, mesaje cu care am crescut fie în biserici, fie în
familie, produc o loialitate nocivă faţă de oamenii din jurul nostru. Am fost învăţaţi că a fi
loiali familiei şi regulilor familiei este mai important decât a fi loiali adevărului. Toate
familiile au reguli şi credinţe după care se ghidează în viaţă. Aceste credinţe sau tradiţii sunt,
de obicei, transmise de la o generaţie la alta. Ele sunt „furate", nu învăţate. Noi privim şi
învăţăm de la familia noastră cum „trebuie" să „ne comportam" pentru a fi în siguranţă.
Aceste trăsături de comportament conferă familiei noastre unicitate. La fel stau lucrurile şi în
biserică. Sistemul bisericii are nişte reguli şi convingeri unice care sunt văzute ca sacre de
membrii acesteia. Noi învăţăm aceste reguli şi convingeri prin intermediul şcolii duminicale,
serviciilor de biserică, studiilor biblice. Ceea ce învăţăm, lăsăm moştenire următoarelor
generaţii.
Familiile controlate de sentimentul de ruşine operează conform aceluiaşi set de reguli,
fie la biserică, fie acasă. Aceste reguli fac ca familia să pară perfectă şi lipsită de orice
problemă. Prima regulă este: fii orb la ce e în jur. Orice s-ar întâmpla, trebuie să ne păstrăm
imaginea de familie (biserică) perfectă. Ignoră ceea ce se întâmplă în jurul tău. Până la urmă,
problemele vor dispărea. A doua regulă: păstrează tăcerea. Fiecare familie are secretele ei
ruşinoase. Orice s-ar întâmpla, nimeni nu are voie să vorbească despre acest subiect. Toată
lumea cunoaşte problema, dar nimănui nu îi este permis să o aducă în discuţie. Secretul de
familie trebuie să rămână în familie. Regula a treia: fii împietrit, amorţit. Deoarece nimeni nu
are voie să vadă, sau să spună că există vreo problemă, nimeni nu are voie nici măcar să simtă
ceva în legătură cu aceasta. Dacă te înfurii sau te doare, fă ceva si găseşte o cale ca să reduci
la tăcere aceste sentimente. Regula a patra: ai grijă. Fii atent să nu te încrezi în nimeni şi să nu
laşi pe nimeni să se apropie prea mult de tine. S-ar putea să-şi dea seama cât de îngrozitori
suntem în realitate. S-ar putea chiar ca ei să scoată adevărul la lumină. Regula a cincia: fii
bun. De vreme ce o familie perfectă trebuie să arate şi să acţioneze perfect, cea mai bună
modalitate de a o scoate cumva la capăt este să fi copil cuminte. Dacă eşti cuminte, s-ar putea
chiar să devii eroul familiei, şi asta e şi mai bine. „Perfecţiunea" ta va distrage atenţia restului
familiei de la imperfecţiunile lor. Tot astfel, dacă eşti copil rău, familia poate să-ţi pună ţie în
cârcă toate problemele, şi aşa, ei nu vor mai fi nevoiţi să simtă propria lor ruşine.
Respectând „regulile ruşinii", putem deveni mult mai loiali familiei şi secretelor de
familie, decât faţă de noi înşine şi chiar faţă de Dumnezeu. Noi ştim care sunt consecinţele
ruperii tăcerii. Prin urmare, în loc să apărăm adevărul, devenim apărători loiali ai sistemului.
Mai degrabă dorim să păstrăm pacea în familie decât să încălcăm regulile, ca si cum viaţa
noastră ar depinde de lucrul acesta.
Moştenirile ucigătoare
Autorizaţia ucigătoare
Când te orbeşte ruşinea şi crezi că eşti un om perfect, care nu are probleme, probabil
că în mintea ta intră gândul că ai permisiunea de a abuza şi controla pe oricine doreşti. Isus a
descris acest fel de lideri ca fiind farisei, călăuze oarbe şi ipocriţi. Aceşti lideri abuzivi se cred
deasupra legii, socotind că au o autorizaţie specială de la Atotputernicul Dumnezeu ca să
judece, să rănească şi să facă de ruşine pe oricine contestă autoritatea şi puterea lor. Pastorul
Ken Blue descrie astfel simptomele comportamentului liderilor abuzivi, simptome care conţin
toate cele trei componente ucigătoare (logica, loialitatea şi moştenirea) din Matei 23:
1) Liderii abuzivi îşi bazează autoritatea spirituală mai degrabă pe poziţia sau funcţia
lor, decât pe slujirea lor faţă de grup. Stilul lor de conducere este autoritar.
2) Liderii din bisericile controlate de sentimentul de ruşine deseori spun un lucru, dar
fac altul. Cuvintele lor nu se potrivesc cu faptele lor.
3) Ei manipulează oamenii făcându-i să se simtă vinovaţi pentru că nu se ridică la
nivelul de spiritualitate al liderilor. Ei aşează mari poveri religioase pe umerii oamenilor şi nu
fac nici un efort să le înlăture. Îţi poţi da seama de faptul că te afli într-o biserică abuzivă dacă
poverile acestea devin din ce în ce mai grele.
4) Liderii abuzivi sunt preocupaţi de imaginea lor. Ei lucrează din greu ca să păstreze
aparenţele. Ei înăbuşe orice critică ce i-ar putea aşeza într-o lumină defavorabilă.
5) Ei caută titluri şocante şi privilegii speciale, care să îi ridice deasupra grupului. Ei
promovează un sistem ierarhic în care ei sunt în frunte.
6) Comunicarea lor nu este directă, sinceră. Vorbirea lor devine foarte vagă şi confuză
atunci când se apără.
7) Ei sunt foarte buni în problemele minore, lăsându-le netratate pe cele cu adevărat
importante. Ei sunt conştiincioşi în ce priveşte detaliile religioase, însă neglijează planurile
mari ale lui Dumnezeu.
Dragostea ucigătoare
Bisericile controlate de ruşine produc oameni copleşiţi de ruşine, care nu pot cunoaşte
sau experimenta adevărata dragoste a lui Dumnezeu. Ruşinea otrăveşte capacitatea noastră de
a avea o relaţie de dragoste cu Domnul, o relaţie umplută de harul lui Dumnezeu. Ruşinea este
antiteza reflecţiei Imago Dei. Ea produce exact opusul imaginii reflectate a caracterului lui
Dumnezeu. Aceasta este dragostea ucigătoare, o dragoste „toxică", ce otrăveşte capacitatea
noastră de a avea o relaţie de dragoste, plină de har cu Domnul şi cu ceilalţi. Ea ne ţine legaţi
şi dedicaţi regulilor religioase, făcându-ne să credem că astfel ne câştigăm dragostea lui
Dumnezeu. Nici nu e de mirare că Isus era mâniat pe farisei. Ei îi îmbolnăveau pe oameni cu
bună ştiinţă, când El venise ca să îi vindece pe cei cu inima zdrobită şi să-i elibereze pe cei
captivi.
Starea de har
Un alt principiu care se manifestă atât pe tărâmul spiritual, cât şi pe cel natural, este
legea reciprocităţii. De fapt, unul dintre primele lucruri pe care studenţii la fizică le învaţă,
este acela că fiecărei acţiuni îi corespunde o reacţiune egală şi opusă. Principiul paralel în
Împărăţia lui Dumnezeu este acela că tu nu poţi păstra ceea ce nu dai. Aceasta are de-a face cu
însăşi natura lui Dumnezeu. De vreme ce esenţa lui Dumnezeu este dragostea, El ne dă mereu
ce are mai bun, cum ar fi Isus, nouă, celor care suntem nevrednici de El. Deci, atunci când
Isus i-a învăţat pe ucenici principiile rugăciunii, El le-a spus, „Dacă nu iertaţi oamenilor
greşelile lor, nici Tatăl vostru nu vă va ierta greşelile voastre" (Matei 6:15). Tot astfel, nu
putem spune că îl iubim doar pe Dumnezeu. Prima poruncă, aceea de a-L iubi pe Domnul,
Dumnezeul nostru cu tot ceea ce suntem, este inseparabilă de a doua, şi anume, de a ne iubi
aproapele ca pe noi înşine. Este imposibil să trăim cu Dumnezeu într-o relaţie bazată pe har,
de unii singuri. Pe măsură ce primim har şi milă de la Domnul, trebuie să le dăm mai departe.
Apostolul Ioan formulează această idee astfel:
„Dacă zice cineva: 'Eu iubesc pe Dumnezeu' şi urăşte pe fratele său, este un
mincinos; căci cine nu iubeşte pe fratele său, pe care-l vede, cum poate să iubească pe
Dumnezeu pe care nu-L vede? Şi aceasta este porunca pe care o avem de la El: cine iubeşte
pe Dumnezeu iubeşte şi pe fratele său"(l Ioan 4:20-21)
Problema pe care o au mulţi oameni este că ei vor să fie vase în care să curgă har şi
milă, dar refuză să ofere altora har şi milă. Isus ne-a avertizat cu privire la acest pericol în
pilda împăratului şi a slujitorilor lui, din Matei 18: 23-35. Împăratul a poruncit ca unul dintre
slujitorii lui care îi datora bani să fie aruncat în temniţa datornicilor, până va putea să-şi
plătească datoria. Robul acela a strigat şi l-a rugat pe împărat să aibă îndurare. „Stăpânului i
s-a făcut milă de el, i-a dat drumul şi i-a iertat datoria" (v.27). Să observăm aici că
împăratului nu doar că i s-a făcut milă de el, eliberându-1 din temniţă, dar i-a şi iertat datoria.
Suma datorată, zece mii de talanţi, este echivalentul a milioane şi milioane de dolari în banii
zilelor noastre. Aceasta este o imagine a păcatelor noastre înaintea lui Dumnezeu. Chiar şi cel
mai neprihănit dintre noi este vinovat şi nu merită deloc dragostea lui Dumnezeu. Şi totuşi,
datorită lucrării răscumpărătoare a lui Isus, păcatele noastre sunt aruncate atât de departe de
noi, cât este răsăritul faţă de apus.
Cu toate acestea, robul acela nu a dat dovadă de aceeaşi milă şi acelaşi har faţă de cei
care erau îndatoraţi lui. El s-a întâlnit cu unul dintre tovarăşii lui de slujbă care îi datora o sută
de dinari, ceea ce însemna plata a o sută de zile de lucru. I-a cerut acestuia să îi dea banii, şi
chiar a început să-1 sugrume. Tovarăşul său l-a rugat să aibă răbdare, că îi va plăti. Acesta,
însă, a refuzat să-i arate milă şi l-a aruncat în temniţă. Aşa arătăm noi în ochii lui Dumnezeu
când îi cerem iertare, dar refuzăm să o dăm celor care au păcătuit împotriva noastră.
Deseori, noi găsim două justificări pe care le luăm ca pretexte pentru a nu ierta. De
multe ori exclamăm: „Dar tu nu înţelegi ce mi-au făcut!". Poate că aşa este. De multe ori este
greu să te pui în situaţia altora şi să apreciezi cu adevărat profunzimea durerii şi suferinţei lor.
În al doilea rând, atunci când cineva ne face rău, noi deseori simţim că, datorită nevinovăţiei
noastre, avem dreptul de a nu le arăta milă, indiferent dacă nevinovăţia noastră este reală sau
imaginară. Totuşi, există Cineva care poate înţelege durerea şi respingerea la care suntem
supuşi, dar care a suferit într-un mod ce depăşeşte capacitatea noastră de înţelegere.
Când Isus murea pe cruce din cauza asfixierii, încercând să mai ia o ultimă gură de
aer, luptându-Se să-Şi ridice trupul pe picioarele pironite de cuiele care I le străpungeau,
strigătul Lui nu s-a datorat durerii, ci despărţirii, în acel moment, de Tatăl. Pavel scria:
„Pe Cel care n-a cunoscut nici un păcat, Dumnezeu L-a făcut păcat pentru noi, ca noi
să fim neprihănirea lui Dumnezeu în El." (l Corinteni5:21)
Pentru o perioadă de timp, mânia lui Dumnezeu S-a abătut asupra preaiubitului şi
sfântului Său Fiu. Chinul separării, deşi pentru puţin timp, era inimaginabil. Isus, singurul Fiu
al lui Dumnezeu, a fost de la început cu Dumnezeu, era Dumnezeu. Dorinţa inimii lui Isus în
toate zilele vieţii Sale pe pământ, a fost aceea de a-I face plăcere Tatălui, făcând lucrurile pe
care îl vedea pe El făcându-le. El niciodată nu a făcut lucrurile de unul singur. El nu a fost
niciodată interesat de a face lucrurile aşa cum voia El. Hrana lui era a face voia Tatălui, chiar
cu preţul demnităţii şi vieţii Lui. Noi nu putem înţelege cu adevărat durerea pe care El şi Tatăl
au simţit-o în acel moment. Niciodată înainte de acea clipă şi probabil niciodată în viitor,
universul nu va auzi un strigăt de durere mai profund, aşa cum a fost când Isus Şi-a înălţat
glasul strigând: „Dumnezeul Meu, Dumnezeul Meu, pentru ce M-ai părăsit?" Mulţi oameni
au suferit îngrozitor. Nici unul, însă, nu a suferit atât de pe nedrept, jertfindu-se din dragoste.
Continuând pilda, Isus a spus că atunci când împăratul a aflat că robul său şi-a aruncat
tovarăşul în temniţă, „l-a dat pe mâna chinuitorilor, până va plăti ce datora." Eu nu cred că
această pildă spune că noi, ca şi creştini, ne putem pierde astfel mântuirea. Dar cred cu tărie
că ea ne spune următorul lucru: dacă un creştin cere dreptate, va primi dreptate. Isus a spus,
cel puţin de două ori, că dacă nu îi iertăm pe cei care au păcătuit împotriva noastră, atunci nici
Tatăl nu ne va ierta pe noi. De fapt, această pildă demonstrează categoric că atunci când ne
facem singuri dreptate, noi putem anula, până la un anumit punct, binecuvântările crucii.
Împărăţia lui Dumnezeu, aşa cum spune Pavel, este un tărâm de „neprihănire, pace şi
bucurie" (Romani 14:17). Când noi nu arătăm altora mila şi harul pe care Dumnezeu ni le dă
nouă, cel puţin până la un anumit punct, noi îl împiedicăm pe Dumnezeu să ne binecuvânteze
în măsura în care El o doreşte. Isus a spus că El a venit pentru ca noi să avem viaţă, şi încă
viaţă din belşug. Mulţi creştini însă, par a experimenta doar puţin din bucuria şi pacea ce vin
de la Domnul. Eu cred că unul dintre principalele motive pentru care există o asemenea
discrepanţă între promisiunile lui Dumnezeu şi ceea ce experimentăm noi de fapt, este refuzul
nostru de a-i ierta pe ceilalţi.
Aşa cum am mai spus, oamenii răniţi, dacă nu primesc vindecare, sfârşesc prin a-i răni
pe alţii. Copiii care au fost abuzaţi de tatăl lor şi care aleg să nu-1 ierte, sfârşesc prin a face
aceleaşi lucruri cu copiii lor. Suntem îngroziţi când auzim despre un om care şi-a abuzat fizic
sau sexual copiii şi care, la rândul lui a fost abuzat când a fost copil. Cum a putut să se poarte
astfel, când el însuşi a trecut prin durerea, trauma şi ruşinea unei asemenea experienţe?
Motivul este că noi, de obicei, devenim asemenea celor împotriva cărora ne răzvrătim.
Singura poruncă ce are inclusă şi o promisiune este aceea de a ne cinsti mama şi tatăl, ca să ne
meargă bine în toate zilele vieţii noastre. Când alegem să nu iertăm, mânia şi amărăciunea din
noi devin „lăstari de amărăciune". Autorul epistolei către evrei, scrie:
„Luaţi seama ca nimeni să nu se abată de la harul lui Dumnezeu, pentru ca nu cumva
să dea lăstari de amărăciune, să vă aducă tulburare şi mulţi să fie întinaţi de ea. " (Evrei
12:15)
Când inima şi sufletul nostru se umplu de mânie şi amărăciune este ca şi cum trupul
fizic ar suferi de cancer în stare galopantă. Întreg organismul este afectat. În Proverbe 4:23 ni
se spune:
„Păzeşte-ţi inima mai mult decât orice, căci din ea ies izvoarele vieţii."
Isus spunea:
„Omul bun scoate lucruri bune din vistieria bună a inimii lui, iar omul rău scoate
lucruri rele din vistieria rea a inimii lui; căci din prisosul inimii vorbeşte gura." (Luca 6:45)
Atunci când umblăm în neprihănirea Regelui nostru (în voia lui Dumnezeu), noi
experimentăm Împărăţia Lui, în parte, prin pacea şi bucuria Sa în Duhul Sfânt. Când noi
alegem să nu ne iertăm unii pe alţii, ca în pilda de mai înainte, putem fi daţi pe mâna
chinuitorilor. Aceşti „chinuitori" pot fi orice, de la lipsa păcii lui Dumnezeu, până la duhurile
chinuitoare. Nu vreau să afirm că un creştin poate fi posedat de demoni. Ar fi o contradicţie în
termeni. Dar în domeniile în care creştinul nu ascultă de nici o lege, ci îşi păstrează mânia şi
amărăciunea, el se poate deschide la atacurile demonilor.
Noi trebuie să ne dăm seama de două lucruri în ceea ce priveşte păcatele inimii
noastre. În primul rând, mânia, amărăciunea şi alte păcate ale inimii sunt păcate foarte
serioase, atât faţă de Dumnezeu cât şi faţă de oameni. Isus a spus că dacă un bărbat doar se
uită la o femeie poftind-o, este ca şi cum a păcătuit deja din punct de vedere sexual. El a spus
că dacă doar suntem mâniaţi pe un frate în inima noastră, merităm judecata. „Oricine îi va
zice fratelui său: 'Nebunule!', va cădea sub pedeapsa focului gheenei" (Matei 5:22). În al
doilea rând, păcatul este domeniul legal al lui Satan. Când un creştin alege să nu umble în
Împărăţia lui Dumnezeu, el alege să umble pe teritoriul lui Satan. Păcatele noastre, în general,
pot fi iertate, dar noi suntem chemaţi să luăm zi de zi decizii care să-I dea onoare lui
Dumnezeu. Mulţi creştini îşi pierd dreptul la plinătatea păcii şi bucuriei pe care Mângâietorul
doreşte să ne-o dea. În locul acceptării acestor binecuvântări, putem face loc unui duh de
tulburare şi 'tortură' care ne va chinui până când vom fi gata să ne supunem Cuvântului lui
Dumnezeu şi voii Lui pentru vieţile noastre. Noi putem aparţine lui Dumnezeu, şi totuşi, să
nu-I fi predat toate zonele din vieţile noastre. Noi putem aparţine lui Dumnezeu, dar să avem
în „casa" inimii noastre „camere" care nu au fost măturate şi curăţate.
Autorul epistolei către evrei ne spune că în Isus Cristos noi avem un Mare Preot care
poate înţelege ispitele noastre, chiar şi mânia şi amărăciunea (Evrei 2:17-18). Atunci când
greşim, uneori noi suntem mai degrabă victime decât vinovaţi. Dar foarte rar se întâmplă ca
atunci când avem un conflict cu cineva, noi să fim complet nevinovaţi. Cristos, venind pe
pământ şi murind pentru păcatele noastre, a fost mai mult decât inocent, a fost complet
neprihănit în toată fiinţa Lui. În lumina iertării, marele Rege, Dumnezeu, a extins lucrarea de
răscumpărare a lui Isus asupra noastră, a creştinilor, care astfel nu mai avem dreptul să
păstrăm mânie sau amărăciune împotriva celorlalţi.
În pildă, în ciuda faptului că regele i-a iertat primului rob uriaşa sa datorie, acesta l-a
strâns de gât pe tovarăşul lui, care îi datora, comparativ, o mică sumă de bani. Una dintre
caracteristicile creştinilor născuţi din nou cu adevărat ar trebui să fie nu doar pacea, ci şi
obiceiul de a zidi şi vindeca relaţii: relaţiile dintre diferitele grupuri etnice, dintre generaţii, şi,
în special, dintre om şi Dumnezeu. Nouă ni se spune „creştini" –urmaşi sau ucenici ai lui
Cristos (Fapte 11:26). O caracteristică esenţială a vieţii noastre ar trebui să fie nu doar
iertarea, ci şi clădirea de punţi peste prăpastia dintre Dumnezeu şi om. Unul dintre motivele
pentru care Isus prezenta o atât de mare ameninţare pentru liderii religioşi ai vremii Sale, era
că El trecuse dincolo de bariere şi mergea la cei proscrişi, cum erau prostituatele şi hoţii.
Pacea nu este doar un aspect al caracterului lui Isus - ea face parte din esenţa fiinţei Sale. În
Luca 23:34 ni se spune că, în timp ce suferea pe cruce din cauza durerilor îngrozitoare, Isus se
ruga: „Tată, iartă-i că nu ştiu ce fac". Dacă cei care se consideră urmaşi ai lui Cristos nu pot
alege să îi ierte pe cei care păcătuiesc împotriva lor, atunci ei nu sunt adevăraţi ucenici ai lui
Isus Cristos.
De fapt, Dumnezeu nu doar că ne cheamă să îi iertăm pe cei care păcătuiesc împotriva
noastră, ci El ne cere să îi şi binecuvântăm! Isus ne spune:
„Aţi auzit că s-a zis: 'Să iubeşti pe aproapele tău şi să urăşti pe duşmanul tău.' Dar
Eu vă spun: 'Iubiţi pe vrăjmaşii voştri, binecuvântaţi pe cei ce vă blestemă, faceţi bine celor
ce vă urăsc şi rugaţi-vă pentru cei ce vă asupresc şi vă prigonesc, ca să fiţi fii ai Tatălui
vostru care este în ceruri..." (Matei 5:43-45)
Motivul pentru care ne este atât de greu să înţelegem adâncimile inimii lui Dumnezeu,
este că noi ne aflăm într-un proces de dezvăţare de căile lumeşti. Însă inima, esenţa lui
Dumnezeu, este dragostea. O dragoste puternică, ce iartă şi nu ia în considerare răul suferit.
Deseori, ca şi creştini, noi spunem că iertăm, dar vrem să păstrăm o listă neagră pe care să
notăm de câte ori X sau Y a păcătuit împotriva noastră. Asta arată, de fapt, că nu am iertat cu
adevărat. Când Petru îl întreabă pe Domnul Isus: „Doamne, de câte ori să iert pe fratele meu
când va păcătui? Până la şapte ori?", Isus îi răspunde: „Eu nu-ţi zic până la şapte ori, ci
până la şaptezeci de ori câte şapte" (Matei 18:2l-22). Numărul este atât de mare, încât nimeni
nu ar putea să ţină o evidenţă a iertărilor.
Unul din numele pe care Biblia le dă lui Satan este „acuzatorul". Satan e cel care
încearcă, în mod constant, să ne acuze de păcate înaintea lui Dumnezeu. Ceea ce nu realizează
creştinii, însă, este că Satan este foarte legalist. El cunoaşte mult mai bine decât noi legile lui
Dumnezeu. Lui îi place nu doar să îi ispitească pe creştini ca să păcătuiască, ci şi să îi
manipuleze cu simţăminte de zădărnicie, de vinovăţie, de păcat, de ruşine şi condamnare.
Când păcătuim, noi îi slujim, de fapt, acuzatorului, nu Domnului Isus Cristos.
Ca în pilda cu robul nemilos, putem sfârşi şi noi prin a-i strânge de gât pe fraţii şi
surorile noastre în Cristos. Unul din lucrurile cele mai importante pe care le putem face, este
să oferim altora iertare, reprezentându-L astfel pe Cristos. Iertare nu doar unii faţă de alţii
pentru păcatele comise de unii împotriva altora, ci şi iertare în slujirea de ansamblu privind
împăcarea dintre Dumnezeu şi om. La scurt timp după învierea Sa, Isus a suflat Duh Sfânt
peste ucenici şi le-a spus: „Celor ce le veţi ierta păcatele, vor fi iertate; şi celor ce le veţi
ţinea, vor fi ţinute". Când noi, în mod legalist, ne cerem drepturile pe care ne închipuim că le
avem, nu doar că ne jefuim pe noi înşine de binecuvântarea lui Dumnezeu, ci, de fapt, îi
'strângem de gât' pe fraţii noştri. Putem astfel sfârşi prin a ne jefui fraţii, jucând mai degrabă
rolul de acuzatori decât de reprezentanţi ai naturii Domnului Isus.
Anotimpurile iertării
După ce am văzut care este importanţa iertării celor care au abuzat de noi din punct de
vedere spiritual, trebuie să mai spunem şi că ieşirea din durerea şi furia provocată de abuzul
spiritual, nu va fi, probabil, o decizie rapidă, nici un act singular. Pentru a fi complet eliberaţi
de trauma rănilor provocate de liderii spirituali în care ne-am încrezut, este nevoie de timp,
căci această eliberare este un proces şi nu un simplu eveniment. Cu cât a fost abuzul mai grav,
cu atât mai lungă va fi perioada. O bună prietenă de-a mea, care a suferit un abuz spiritual
îngrozitor, şi-a dat seama, la mulţi ani după aceea, că încă tremura de frică atunci când intra în
clădirea unei biserici, chiar dacă ştia că biserica respectivă era o biserică sănătoasă.
Este de o importanţă esenţială să înţelegem că noi nu suntem nici spirit pur, nici
intelect pur. Noi suntem trup, suflet şi duh. Sufletul include nu doar intelectul şi memoria, ci
şi emoţiile. Mulţi creştini desconsideră importanţa emoţiilor. Emoţiile sunt un dar de la
Dumnezeu, ce fac ca viaţa să merite să fie trăită. Emoţiile ne îngăduie să ne bucurăm de viaţă,
de ceilalţi oameni şi de Dumnezeu. Emoţiile ne pot mişca de la o stare de apatie la acţiune.
Prin emoţii putem experimenta durerea, care şi ea este un dar de la Dumnezeu. Fără emoţii, nu
am fi cu nimic diferiţi de roboţii programaţi să execute anumite lucrări.
Emoţiile noastre, însă, nu trebuie confundate cu spiritul nostru. Omul poate trece prin
durere, tristeţe sau necaz, experimentând în acelaşi timp pacea lui Dumnezeu care întrece
orice pricepere (Filipeni8:10). Noi putem experimenta zilnic tăria lui Dumnezeu în vieţile
noastre, prin bucuria în Duhul Sfânt (Neemia 8:10), resimţind totuşi pierderile şi durerea. Un
creştin care tocmai şi-a pierdut un prieten sau un copil poate trece printr-o întreagă perioadă
de durere din cauza pierderii suferite, bucurându-se însă la gândul că ei sunt cu Isus. Aşa cum
spune autorul cărţii Eclesiastul:
„Toate îşi au vremea lor şi fiecare lucru de sub ceruri îşi are ceasul lui. Naşterea îşi
are vremea ei, şi moartea îşi are vremea ei; săditul îşi are vremea lui şi smulgerea celor
sădite îşi are vremea ei. Uciderea îşi are vremea ei şi tămăduirea îşi are vremea ei;
dărâmarea îşi are vremea ei şi zidirea îşi are vremea ei; plânsul îşi are vremea lui şi râsul îşi
are vremea lui; bocitul îşi are vremea lui şi jucatul îşi are vremea lui." (Eclesiastul 3:l-4)
Emoţiile noastre sunt nişte daruri şi nişte unelte minunate, dar noi nu trebuie să fim
dominaţi de ele. Este, de asemenea, o greşeală să le ignorăm şi să le desconsiderăm. La fel
cum plăcerea de a sta lângă căldura unui foc se poate transforma în durere când te apropii prea
mult, şi emoţiile noastre pot fi un indicator fie al binecuvântării fie al pericolului. A încerca să
ne negăm emoţiile înseamnă a renunţa la un preţios dar al lui Dumnezeu.
Una dintre cele mai dureroase emoţii pe care le putem experimenta este respingerea.
Datorită faptului că Dumnezeu este atât de credincios în dragostea Sa, probabil că noi n-am
fost creaţi pentru a trece printr-o respingere atât de gravă cum e divorţul, pierderea unui
prieten sau abandonul din partea părinţilor. Abuzul spiritual din partea unui lider din biserică
pe care l-am respectat, l-am urmat şi, poate, l-am iubit, nu se deosebeşte de abuzul pe care-1
suferă un copil din partea unui părinte sau a unui adult în care a avut încredere. Nu este doar
abuz, ci o trădare a unei încrederi deosebite. Ar fi o mare greşeală să subestimăm daunele şi
deziluzia care se poate abate asupra unui suflet prin procesul de violare a încrederii şi prin
abuz. În acelaşi timp, ar fi o mare greşeală ca victima să rămână o victimă, alegând fie să nu îl
ierte pe cel care a abuzat de ea, fie să nu ceară ajutorul lui Dumnezeu. Este bine de observat
că, deşi liderii pot fi oameni delegaţi de Dumnezeu, ei sunt, totuşi, ca noi toţi, imagini
imperfecte ale bunătăţii Sale.
De aceea, când cineva iese dintr-o situaţie în care a fost abuzat, iertarea şi eliberarea
completă vor fi un proces, şi nu doar o simplă alegere de moment. Tot aşa cum durerea
afectează o anume perioadă de timp, şi iertarea are nevoie de timp, deşi nu neapărat la fel de
lung. Primul pas este de a lua decizia că vei merge mai departe prin harul lui Dumnezeu.
Diavolul te va ispiti agăţându-se de mânia, durerea şi deziluzia ta pentru a-ţi spune: „Ce rost
mai are să încerci din nou, s-o iei iar de la capăt?". Aproape toţi cei care au trecut prin trauma
unui divorţ au avut de înfruntat aceeaşi minciună. Cei care, însă, au refuzat să creadă aceste
minciuni, s-au bucurat de relaţii noi, minunate.
Mulţi cred că au nevoie de un munte de credinţă ca să mişte o sămânţă de muştar. Dar
Dumnezeu ne cunoaşte slăbiciunile şi cere credinţă doar cât o sămânţă de muştar ca să mute
un munte. Ar fi o greşeală să credem că în perioada de necaz, furie şi confuzie ce urmează
abuzului, victima poate fi repede eliberată de mânie şi de durere. Cheia, totuşi, este de a lua
măsura de credinţă pe care o ai în Dumnezeu şi în Cuvântul Lui, şi să alegi să-I dai Lui povara
ta. Chiar şi în mijlocul unei dureri copleşitoare, prin credinţă, omul poate să-I ceară lui
Dumnezeu harul de a ierta. Sau chiar să-I ceară credinţa de a merge mai departe, de a se
îndrepta către voia Lui prin ascultare. Dumnezeu este atât de credincios încât chiar şi atunci
când noi nu suntem capabili să iertăm sau să păşim în credinţă, dacă ne smerim şi ne
mărturisim nevoia de har, tărie şi o inimă ascultătoare, El va începe să ne poarte prin acest
proces de eliberare. Chiar şi atunci când credem că nu mai avem deloc credinţă, noi putem
folosi acea sămânţă de muştar doar cerându-I lui Dumnezeu credinţă şi har. Este important să
ne amintim că până şi cea mai lungă dintre călătorii începe cu un prim pas.
Cât timp va dura vindecarea? Cei care au crescut în familii sănătoase spiritual şi au un
puternic simţ al siguranţei şi semnificaţiei, vor trece peste această perioadă mai repede decât
alţii. Cei care au intrat în sistemul abuziv cu răni şi cu o proastă imagine de sine vor avea
nevoie, probabil, de mai mult timp. Cu cât ţi-ai dedicat mai mult inima şi sufletul unui sistem,
cu atât mai mult timp ai nevoie ca să te vindeci de mânie şi de copleşitorul sentiment al
pierderii pe care îl vei încerca.
Una din soluţii este să-ţi dai seama că ai de-a face cu un sistem cu credinţă „toxică".
Ele sunt, de obicei, alcătuite din indivizi care îşi extrag seva semnificaţiei lor din
performanţele pe care le ating. Când aşa stau lucrurile, trebuie să îi îngăduim lui Dumnezeu să
ne vindece de obiceiurile noastre religioase şi de orice teologie greşită. De exemplu, dacă
liderii tot timpul ţi-au spus că păcătuieşti dacă nu vii la biserică la fiecare întâlnire, atunci
trebuie să înveţi că Dumnezeu este un Dumnezeu cu un program de 24 de ore din 24. El nu
este un Dumnezeu al programelor şi întâlnirilor, ci Dumnezeul vieţii. Cei care fac parte din
biserici abuzive bine structurate, ar fi trebui să înceapă să fie creativi duminica dimineaţa. În
loc să mergi la altă biserică într-o duminică dimineaţa, încearcă să te duci pe plajă sau într-un
loc liniştit, cu Biblia, şi să meditezi la Psalmi sau la una dintre Evanghelii. Aceasta te-ar ajuta
mult, dacă în duminica aceea te simţi plin de o teamă copleşitoare sau de depresie. Sau,
încearcă să serveşti micul dejun mai târziu, împreună cu familia, citind un pasaj din Scriptură
şi rugându-vă împreună. Dacă ai fost abuzat de o biserică, poate că şi copiii tăi au suferit. Şi
ei, ca şi tine, trebuie să înveţe că Isus Cristos a venit ca noi să avem viaţă din belşug. Ca
familie, învăţaţi că a vă distra împreună şi a vă bucura unii de dragostea celorlalţi este tot atât
de important pentru Dumnezeu ca şi „chestiunile serioase". Dacă timpul tău de rugăciune a
ajuns un timp în care te străduieşti să-L determini pe Dumnezeu să facă anumite lucruri,
încearcă să petreci cu El un timp în care doar să-I mulţumeşti pentru lucrurile simple pe care
le ai, cum ar fi sănătatea, finanţele, prietenii cărora le pasă de tine cu adevărat. Mulţumeşte-I
pentru Isus, pentru cruce şi pentru moştenirea ta veşnică. Cititorilor care se recunosc în aceste
rânduri le recomand cartea lui Lauren Sandford, Războinicul rănit. Rândurile acestei cărţi ne
ajută să ne dăm seama că deseori noi, în mod nechibzuit, încarcerăm relaţia noastră cu
Dumnezeu în formule religioase. Eu nu spun că persoanele care au suferit de pe urma
abuzului spiritual ar trebui să nu mai calce vreodată într-o biserică. Şi nici nu spun că ar trebui
să nu se mai implice în rugăciuni de mijlocire sau lucrări bune. Dar deseori, în stadiul iniţial al
procesului de vindecare, trebuie să ne întoarcem la lucrurile fundamentale, lăsându-ne iubiţi
de Dumnezeu şi învăţând din nou dragostea dintâi, fără nici un fel de programe. Unii ar putea
spune că dacă cineva este secătuit, ar trebui să înceapă să slujească, ca să primească înapoi o
măsură îndesată, legănată. Dar problema este că nu poţi da ceva ce nu ai! Înainte ca Isus să le
spună ucenicilor ,Fără plată aţi primit, fără plată să daţi", ei au petrecut o perioadă
îndelungată umblând cu El şi primind de la El (fără nici o pretenţie din partea Lui).
Un al doilea pas ar putea fi a învăţa să te încrezi din nou în creştini. Izolarea este o
puternică armă pe care Satan o foloseşte pentru a feri de lumina lui Dumnezeu minciunile prin
care vrea să ne descurajeze. Dacă mai ai încă prieteni în biserică sau în comunitatea creştină
locală, caută-i şi petrece timp cu ei. Nu trebuie să faceţi nimic religios. Stai cu ei şi dă voie
dragostei şi luminii lui Dumnezeu din ei să te întărească şi să te împrospăteze. Ieşiţi seara
împreună, serviţi cina, mergeţi la un film. Învaţă să te bucuri din nou de darul prieteniei pe
care ni l-a dat Dumnezeu, fără nici o angajare în vreo lucrare.
Este mai mult ca sigur că în comunitatea ta există o biserică mare în care să poţi merge
anonim, pentru o perioadă de timp. Nu vreau să spun că nu mai trebuie să faci niciodată parte
din părtăşia unei biserici. Acum este nevoie însă de un proces de reintegrare în comunitatea
creştină. După ce te-ai concentrat asupra câtorva prietenii creştine bune, găseşte o biserică în
care să poţi merge pentru a te închina Domnului. La urma urmei, acesta este motivul pentru
care am fost creaţi. Mai mult decât orice slujire, Dumnezeu doreşte inimile noastre (Luca
10:38-42). Îngăduie-i predicii să îţi vorbească şi acolo unde ea nu se aplică situaţiei tale, nu te
îngrijora. Ai încredere în Dumnezeu, lucrarea bună pe care a început-o în tine, o va duce la
bun sfârşit (Filipeni 1:6), chiar dacă acum nu o poţi vedea.
Pe măsură ce înveţi să te încrezi din nou în Dumnezeu şi în alţi creştini, caută un „loc
sigur" unde să poţi împărtăşi ce este în inima ta. S-ar putea ca prietenii tăi să nu te poată
consilia, dar simplul fapt că ai pe cineva care te poate asculta fără să te judece sau să te
condamne, te va ajuta mult. Aşa cum se spune în Proverbe 27:6:
„Rănile făcute de un prieten dovedesc credincioşia lui."
Uneori, o rugăciune simplă, oferită cu dragoste şi credinţă, poate fi mult mai eficientă
decât rugăciunile sofisticate ale unor „experţi" sau „profesionişti". Dacă în comunitatea ta sau
în biserica ta locală poţi găsi consiliere, oameni care au experienţă în abuzul spiritual, poţi fi
ajutat să înţelegi cum stau lucrurile şi poţi fi călăuzit în procesul vindecării.
Este esenţial să reţii două lucruri. Mai mult ca sigur, vindecarea ta va fi un proces. Nu
te forţa să rămâi în vechile tale modele de comportament religios, gândind că lui Dumnezeu
nu îi place de tine dacă nu slujeşti, slujeşti, slujeşti! Un atlet, după ce şi-a accidentat grav
genunchiul, întâi suportă o operaţie, apoi trece printr-o terapie şi abia apoi poate fi din nou
activ. La fel este şi în situaţia ta, şi poate mai grav, de vreme ce inima ta a fost rănită. În al
doilea rând, şi la fel de important, este să nu îţi trăieşti restul vieţii ca o victimă! Fiecare
promisiune din Biblie este foarte adevărată. Dumnezeu a ştiut încă de la crearea lumii că
Mireasa lui Cristos va trebui să treacă prin multe dureri ale creşterii şi că va face multe greşeli
în acest proces de creştere. Dar promisiunile Lui pentru tine sunt vii şi adevărate. Isus a venit
pe pământ pentru ca tu să ai viaţă, şi încă viaţă din belşug. Tu eşti lumina ochilor Tatălui
ceresc, iar El doreşte să îţi dea mai mult din împărăţia Lui.
Pe măsură ce îi ceri lui Dumnezeu să îi ierte pe cei care te-au rănit, Satan va folosi,
probabil, următoarea strategie: luni petreci un timp rugându-te cu ardoare pentru situaţia din
trecut. Îţi mărturiseşti mânia împotriva anumitor persoane şi anumitor lideri. Mai mult ca
sigur, pe măsură ce Dumnezeu îţi ia povara şi o înlocuieşte cu pacea, bucuria şi neprihănirea
Lui, vei simţi o uşurare a durerii. Vor trece câteva zile şi, la serviciu, vei avea o zi stresantă.
Stresul atinge apogeul, iar ispita de a te enerva şi de a exploda îţi va da târcoale. Posibil, ea va
fi legată de „vechea" ta furie împotriva foştilor lideri. Minciuna va fi: „Viaţa mea a fost
masacrată, şi e doar vina lor! Nu pot să îi iert şi gata!". Aminteşte-ţi că Satan, pe lângă că este
acuzatorul, este şi un mincinos. De fapt, Isus spune că „el (Satan) este tatăl minciunii" (Ioan
8:44). Minciuna este una din tacticile lui de bază prin care încearcă să ne oprească de la a intra
mai adânc în libertatea Evangheliei. Deci, aşteaptă-te ca Satan să încerce să îţi distrugă
încrederea în procesul de vindecare pe care Dumnezeu vrea să ţi-o dea.
Deseori, în acest proces de vindecare Domnul ne va mânui ca şi cum am fi o ceapă. El
va îndepărta pe rând câte o foiţă şi fiecare din ele ne va face să plângem. Deci poate dura ceva
timp, pot fi necesare câteva, dacă nu mai multe întâlniri de rugăciune, iertare şi pocăinţă,
înainte ca să fim, în sfârşit, liberi. Dar nu accepta minciuna lui Satan, cum că nu ai rezolvat
nimic prin şedinţele de consiliere. Eu am un truc pe care îl pun în practică atunci când
duşmanul îmi aduce în minte gânduri de mânie împotriva cuiva pe care eu ştiu că l-am iertat:
chiar în acel moment încep să mă rog cuvinte de binecuvântare peste acea persoană. Rugaţi-vă
pentru inima lor, pentru familiile lor, pentru finanţele şi slujirea lor. Rugaţi-vă ca Dumnezeu
să aducă prosperitate în sufletele lor. Când acţionăm astfel în faţa ispitei de a ne enerva, planul
lui Satan se întoarce împotriva lui.
Când te rogi pentru acel pastor, frate sau soră care te-a rănit, roagă-te aşa cum ai vrea
să se roage ei dacă situaţia ar fi inversă. Nu spune rugăciuni vrăjitoreşti, ca: „Doamne, judecă-
i şi nu-i lăsa din mână". Aminteşte-ţi că acesta este rolul lui Satan, acuzatorul.
O ultimă sugestie privind drumul spre o vindecare completă este să nu laşi amintirile
negre să acopere părţile pozitive din trecutul tău. Foarte puţine situaţii din bisericile abuzive
sunt complet „albe" sau complet „negre". Mulţi dintre noi nu am fi fost atraşi în sistemul
„toxic" în care am fost, dacă păstorul şi biserica aceea nu ar fi avut şi părţi pozitive. Mi-
amintesc cu drag de un pastor, sub a cărui autoritate m-am aflat timp de câţiva ani, cu mult
timp în urmă. Până la urmă, nu am mai putut accepta nici o funcţie de conducere în acea
biserică din cauza problemelor generate de imaturitatea lui în anumite domenii. Până la un
anumit punct, am fost rănit. Dar, în acelaşi timp, acea perioadă de învăţare şi slujire a fost, în
ansamblu, o perioadă foarte bună pentru mine. De fapt, acel pastor m-a încurajat mereu să-L
urmez pe Dumnezeu cu toată inima şi să nu accept compromisul. Îi sunt recunoscător lui
Dumnezeu pentru lecţiile şi încurajarea pe care am primit-o de la acel pastor.
Dacă analizăm cu atenţie acţiunile unui lider sau ale unui părinte abuziv, vom observa
că în majoritatea cazurilor, ei au făcut acele lucruri dureroase nu pentru că au dorit să le facă,
ci pentru că ei înşişi erau nişte victime. Când începem să le vedem inimile aşa cum le vede
Dumnezeu, începem să înţelegem că durerea noastră este efemeră. Atunci ne putem ruga
pentru ei cu motivaţia dumnezeiască a dragostei. Şi atunci când putem face aceasta, nu doar
că vom culege ce am semănat, ci vom începe să şi reflectăm imaginea Tatălui nostru ceresc.
Dumnezeu, în înţelepciunea, dragostea şi harul Său, a ales nu doar să-Şi trimită ceva
din fiinţa Sa în lume, ci şi să-Şi exprime, până într-un anumit punct, dragostea Sa pentru
omenire. Aici este izvorul nu doar al unei extraordinare bucurii, ci şi al unei extrem de mari
dureri. Doar dacă ne predăm cu adevărat inimile adevărului şi căilor Sale, vom învăţa să fim
nu doar nişte dăruitori ai dragostei şi harului Lui, ci şi nişte primitori ai iubirii Sale. Celor care
şi-au dat din timpul, banii şi talentele lor, pentru a primi în schimb doar durere, ruşine şi
frustrare, poate că aceste cuvinte ale lui Isus le sunt mai de folos acum ca niciodată:
„Ferice de cei săraci în duh, căci a lor este împărăţia cerurilor! Ferice de cei ce
plâng, căci ei vor fi mângâiaţi! Ferice de cei blânzi, căci ei vor moşteni pământul! Ferice de
cei flămânzi şi însetaţi după neprihănire, căci ei vor fi săturaţi! Ferice de cei milostivi, căci ei
vor avea parte de milă! Ferice de cei cu inima curată, căci ei vor vedea pe Dumnezeu! Ferice
de cei împăciuitori, căci ei vor fi chemaţi fii ai lui Dumnezeu!" (Matei 5:3-9)
Marc a slujit în mai multe forme de conducere a bisericii timp de peste 15 ani, inclusiv
în învăţătură, predică, consiliere, evanghelizare şi plantare de biserici. În ultimii 14 ani, Marc
a lucrat mai ales pentru Mantle of Praise Ministries la nivel internaţional, în slujirea de
încurajare profetică „Barnaba". El a slujit la conferinţe, seminarii şi biserici în Scandinavia,
Europa, Africa, America de Nord şi Asia, călătorind în medie 4-5 luni pe an. Marc este folosit
de Domnul în multe denominaţiuni, de la luterani la baptişti, penticostali sau anglicani. El se
concentrează în special pe cinci subiecte: Inima de Tată a lui Dumnezeu, Preoţia
credinciosului, Unitate în Trupul lui Cristos, Restaurarea bisericilor tradiţionale şi Trezire.
Marc, soţia lui, Kim, cele două fiice şi fiul lor locuiesc în Toronto, Canada. Marc a lucrat ca
pastor asociat la Toronto Airport Christian Fellowship până în 1992 când a început să
călătorească. El este, de asemenea, autorul cărţii Anii lui Ilie - concepte pentru anii '90.
CUPRINS
Dedicaţie................................................................................................................................................1
Mulţumiri...............................................................................................................................................1
Cuvânt înainte........................................................................................................................................2
Introducere.............................................................................................................................................3
Capitolul 1:De ce există biserici abuzive?..............................................................................................5
Israelul a meritat un rege ca Saul........................................................................................................6
Cazul lui Henry...................................................................................................................................7
Capitolul 2: Mărturii.............................................................................................................................10
Suzy..................................................................................................................................................11
Experienţa şi perspectiva unui pastor................................................................................................17
Capitolul 3: Isus - un slujitor cu autoritate............................................................................................21
Motivaţia lui Isus..............................................................................................................................21
Dragostea este o alegere!..................................................................................................................23
Siguranţa şi semnificaţia lui Isus.......................................................................................................24
A curăţa şi a fi curăţat.......................................................................................................................25
Capitolul 4: Inima de Tată a lui Dumnezeu - o temelie a iubirii...........................................................26
Capitolul 5: O slujire transparentă - aşa cum a fost slujirea lui Isus.....................................................33
Capitolul 6: Cine este pe tron, Saul sau David?....................................................................................43
Capitolul 7: Izabele, răzvrătiţi şi vrăjitori.............................................................................................48
Izabele...............................................................................................................................................48
Răzvrătirea........................................................................................................................................51
Vrăjitoria...........................................................................................................................................54
Capitolul 8: De ce este legalismul un păcat ?.......................................................................................56
Capitolul 9: Semnele clasice de avertizare...........................................................................................60
1. Atitudini elitiste şi (sau) de izolare................................................................................................62
2. Lideri care practică „blestemul" sau judecata................................................................................63
3. Negarea voinţei libere şi invadarea intimităţii...............................................................................64
4. Lideri care nu dau socoteală nimănui............................................................................................65
5. Nehotărâre între a-I sluji lui Dumnezeu şi a-i sluji liderului.........................................................67
6. Legalismul şi condamnarea...........................................................................................................67
7. Sindromul ţapului ispăşitor. Sindromul negării.............................................................................68
8. O continuă schimbare de lideri şi echipe de conducere.................................................................69
Capitolul 10: Abuzarea liderilor...........................................................................................................71
Autoritatea lui Dumnezeu - atât inerentă cât şi delegată...................................................................71
Răzvrătirea latentă............................................................................................................................73
Răzvrătirea şi „ţapii ispăşitori".........................................................................................................75
Dragostea întreabă, nu pretinde.........................................................................................................75
Manipularea liderilor........................................................................................................................76
Capitolul 11: Dragostea ucigătoare - ruşinea........................................................................................78
Logica ucigătoare..............................................................................................................................82
Loialitatea ucigătoare........................................................................................................................82
Moştenirile ucigătoare......................................................................................................................83
Autorizaţia ucigătoare.......................................................................................................................83
Dragostea ucigătoare.........................................................................................................................84
Capitolul 12: Libertatea iertării............................................................................................................84
Starea de har.....................................................................................................................................85
„Ferice de cei împăciuitori, căci ei vor fi chemaţi fii ai lui Dumnezeu!"..........................................88
„Nu judecaţi, ca să nu fiţi judecaţi"...................................................................................................89
Anotimpurile iertării.........................................................................................................................89
CUPRINS.............................................................................................................................................94